Adolf Branald

Adolf  Branald byl prozaik, dramatik, autor literatury pro děti. Narodil se v Praze jako syn Richarda Branalda, herce, režiséra a dramatika a herečky Marie Branaldové. Dětství prožíval v Praze, Plzni a na cestách s rodiči, kteří vystupovali s činoherními, operetními a operními společnostmi. Adolf Branald maturoval na obchodní akademii v roce 1929. Po skončení vojenské služby prošel různými zaměstnáními. Pracoval jako praktikant v bance, obchodní zástupce, klavírista při němých filmech, vedoucí autodílny, prodavač v knihkupectví i reklamní pracovník. V roce 1936 nastoupil Branald u státních drah, kde mimo jiné pracoval jako telegrafista nebo výpravčí. V letech 1939 - 45 pracoval v Praze na Masarykově nádraží, kde se aktivně zúčastnil protiokupační ilegální činnosti. Po válce pracoval Branald jako tiskový referent na ministerstvu dopravy, poté v letech 1952 - 59 byl redaktorem nakladatelství Československý spisovatel. Od roku 1960 se věnoval jen své spisovatelské práci. V roce 1970 mu bylo zakázáno publikovat. Branaldovy literární začátky jsou spojeny s prací jeho otce. Již před válkou s ním psal divadelní hry pro ochotníky. Sám pak publikoval v novinách a časopisech.

Důvod k zabití

Je to kniha kriminálních příběhů napsaných podle skutečných událostí. Autor popisuje 12 trestných činů, pro které má kriminalista nejpřísnější termín: vražda. Spisovatel však užívá záměrně jen termínu zabití, neboť jeho hlavním cílem je odhalení motiv činu pachatele a jeho komplikovaných psychických pochodů v mezilidských vztazích. Vznikly tak citlivé psychologické portréty těch, kdo vraždili pro peníze, z nenávisti, z cynismu, ale třeba i ze strachu nebo ze soucitu.

Adolf Branald

Důvod k zabití

2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Adolf Branald – heirs c/o DILIA, 2013

© JHuslík, 2013

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87808-37-5

Obsah

Důvod k zabití

KLEC

MÉDEA

ZLÁ MYŠLENKA

NEPŘEKONATELNÝ ODPOR

ŠŤASTNÝ A VESELÝ NOVÝ ROK

LORD HULIGAN

NÁHRADNÍ VOLNO

VOLNÁ JÍZDA

VÝCHOD Z NOUZE

SMUTNÁ LÁSKA

KLUB DŮCHODCŮ

ŠKOLA LHOSTEJNOSTI

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

KLEC

Mladí lidé nejsou morbidní,

ale všechno kolem nich ano.

Le Nouveau Candide/ Paris

1/

Když ho přivedli, byl docela klidný. Rovněž během jízdy se choval klidně. Cesta byla poměrně dlouhá. K činu došlo kolem sedmé hodiny ranní, teď už byl večer. Po příchodu do místnosti, kde měl být vyslýchán, ještě dříve než mohl být k tomu vybídnut, požádal sám, aby si směl svléknout dlouhý kožený kabát. Téměř nový kabát ze světlé semišové kůže.

Vyšetřovatel mu řekl, aby se posadil, a přistrčil židli tak, aby seděl zády k oknu a tváří ke stolku s psacím strojem. Mladík si sedl, požádal o cigaretu, ale ani teď nejevil známky neklidu. Když mu cigaretu dali, připálili a přisunuli popelník na okraj stolku, poděkoval a pomalu kouřil. Zeptali se ho, jestli je schopen vypovídat. Přikývl a díval se přitom na cigaretu. Zdálo se, že je rozhodnut přiznat hned napoprvé všechno.

Pomocník vyšetřovatele usedl k psacímu stroji. Vyšetřovatel přecházel od stolku k židli, kde seděl mladík, a poučoval ho o jeho právech a povinnostech. Na otázku, zda mu je všechno jasné, mladík zase jen mlčky přikývl. Vzápětí, aniž byl k tomu zvláště vyzván, učinil úplné doznání.

— Rozvážil jsem všechno a rozhodl jsem se, že uvedu pravdu. Dnešního dne ráno kolem sedmé hodiny vzbudila mne moje adoptivní matka s tím, že je snídaně připravena, abych se šel nasnídat. Při snídani mi vytýkala, že chodím pozdě v noci domů, a zvláště to, že hraju karty a prohrávám peníze. Zakázala mi chodit do hospody a hrát karty. Já jí řekl, že si budu dělat, co budu chtít, že mi nemá co poroučet, a pohrozil jsem jí, že od ní odejdu. Na to mi odpověděla, že odejít nesmím, že mě nikam nepustí, že ji musím poslouchat. Přitom do mě strčila a já v rozčilení uchopil jednu z několika lahví, které stály v kuchyni u kredence, a mocným úderem jsem ji zasáhl do hlavy. Po této ráně zakolísala, a protože se mi láhev rozbila, vzal jsem druhou a znovu jsem ji udeřil do hlavy. Když se skácela na zem, udeřil jsem ji ještě jednou nebo dvakrát zbytkem té druhé láhve. —

Potom začal líčit, jak ženu, když už ležela na zemi a nejevila známky života, polil nějakou hořlavinou, buď lihem nebo petrolejem, a to z lahve, kterou vzal z několika lahví stojících u kredence. Hořlavinu zapálil tím způsobem, že z kamen vyhodil lopatkou hořící uhlík. Rozlitá hořlavina se hned vzňala.

Z výpovědi nebylo jasné, zda láhev (nebo láhve) s hořlavinou byly připraveny už dřív, nebo zda šlo o náhodu. Proto požádal vyšetřovatel mladíka, aby nakreslil jednoduchý plánek místnosti, na kterém by vyznačil situaci. Mladík souhlasil. Vstal, přistoupil k psacímu stolku, sklonil se, vzal tužku, která mu byla podána, a začal kreslit do bloku, který mu přisunuli. Vyšetřovatel přistoupil k mladíkovi z levé strany, pomocník zůstal sedět u psacího stroje. Oba přihlíželi. Když mladík rozkreslil plánek natolik, že bylo zjevné základní rozestavení nábytku a některých předmětů, a chystal se právě zakreslit polohu ležící ženy, upustil náhle tužku, rozmáchl se rukama, odrazil oba muže od sebe, obrátil se a plnou váhou těla vpadl do pootevřených dveří vedlejší místnosti, kde v ten čas nikdo už nebyl. Přitom porazil židli, na které dříve seděl. Okamžik, který vyšetřovatel potřeboval k tomu, aby židli odkopl a vrhl se za mladíkem, byl — bohužel — rozhodující. Oba muži viděli ještě, jak mladík vběhl do uličky mezi dva prázdné stoly, jak se od stolů odrazil a podobně jako se skáče do vody, tedy s hlavou poněkud přitaženou mezi ramena a s rukama před sebe napřaženýma, prolétl oběma skleněnými tabulemi a zřítil se do tmy.

2/

Teď, když se všechno stalo, trápí se lidé starými otázkami. Odkud si ji vlastně tenkrát pokrývač přivedl? Někdo tvrdí, že na louce stával stan a v něm žili kotláři. Za čas odtáhli a ona tady zůstala (i s tím klukem) a nastěhovala se k pokrývači. Ne, kluk nemohl být její. To byste ji museli tenkrát znát, pěkná, mladá, při těle, tak třicet, a hezounkovi bylo kolik — šestnáct.

No, a proč ne? Tyhle začínají brzy, pročpak by ne? Šestnáct a kolik je třicet — Čtrnáct. Proč ne?

Někdo zas tvrdí, že přišli od cirkusu, i na tom něco je, snažila se přizpůsobit, ale zůstala jí tvář, s které se jen tak Šminka nesmyje. A i když smyje, zůstane pořád něco.

To ovšem mohl vědět jen pokrývač.

— Záleží na tom? namítl obezřetně, když se ho zeptali.

(Neptali se ho ovšem lidé, s nimiž po léta žil v tomto místě, nikdy by se bývali neopovážili. Předtím proto, že by jim býval odpověděl něco sprostého, kdyby vůbec odpověděl. A teď už vůbec ne. Neboť teď viděli pokrývače jinak. I sprosťákům a neurvalcům se dá důvěřovat, ale teď jim byl pokrývač podezřely. Otázku, odkud si přivedl tenkrát svou družku [a jejího udánlivě bratra], položili mu, jako jednu z prvních, muži pověření vyšetřováním.)

Záleží, odpověděli. — Musíme znát jeho minulost.

Přived jsem si ho s ní. Jako přívažek, řekl pokrývač. — Byl to vždycky lajdák. Moc chytrej lajdák. Zeptejte se jí.

Měli dojem, že je odkazuje na ni jen proto, aby nic nezkazil.

Z dokumentů, které předložila, bylo jasné, že jde o nevlastního bratra. Pečuje o něho od jeho devíti let. Rodiče byli zaměstnáni v zábavním podniku a zůstali za hranicemi. Od té doby nemá o nich zprávu.

— V jakém zábavním podniku?

— Varieté, řekla stručně.

Dál o tom nechtěla mluvit a oni se neptali. Pokrývač ji našel v nedalekém větším městě, kdoví za jakých okolností, nebylo teď ani nutné, ani příjemné zabývat se podrobněji údobím, které je pro předběžnou rychlou informaci nedůležité.

Já jsem vždycky chtěla jen jeho dobro, prohlásila a rozplakala se. Nevěděli zatím o věci ani tolik, co věděl každý, kdo zblízka a zejména v poslední době sledoval nepřirozený vztah ženy k mladíkovi; proto se jim zdál její projev upřímný, stejně jako považovali pokrývačovo mlčení za výraz hlubokého zklamání. V té chvíli věděli jen tolik, že pokrývač se o chlapce staral, alespoň zpočátku, vyučil ho svému řemeslu a bral ho s sebou do práce jako svého pomocníka, proti čemuž úřad nic nenamítal, neboť to byl široko daleko jediný pokrývač. Jí pak opatřil, hned když si ji tehdy přivedl, dobré místo. Ne snad proto, aby ji využíval, ale aby se tady necítila sama. Vedla sběrnu starých surovin, což nebyla práce nijak namáhavá. Ona k tomu rychle poznamenává, že nebylo lehké přizpůsobit se poměrům — jako umělkyně byla zvyklá přece jenom na něco lepšího, než stát celý den ve špinavé boudě u decimálky a vážit smradlavé hadry — ale kvůli tomu chlapci —

— Vy jste pracovala jako umělkyně?

— Tanečnice, poznamenala vážně a přenesla se přes to a vykládala jim o údělu ženy, která je přesazena do nového prostředí, v němž se na každém kroku potkává s nedůvěrou. Je však více zajímal chlapec.

Váš bratr taky, — chtěli dodat vystupoval nebo účinkoval, připadalo jim ale nepřirozené takhle o něm mluvit — byl tenkrát ještě dítě. Pochopila a řekla suše: — Taky.

Tím byla odbyta předhistorie. Chtěli se od pokrývače a jeho družky dozvědět o mladíkově vztahu k stařeně. Víc je nezajímalo. Snad propásli tou nedočkavostí jinou příležitost — jenomže zjišťování, vyplývající z pouhého lidského zahledění někam do dávna, hledání jádra v mlze a objevování komplexů, není posláním této první rušné chvíle, kdy jde především o usvědčující (a sdostatek přesvědčující) fakta. Rovněž není jisté, že by z těch dvou bývali ještě něco dostali.

Spěchali; a museli se neustále vracet.

Všichni, s nimiž hovořili, byli přitahováni právě okamžikem, kdy se u nich hezounek se sestrou objevili. Pokrývač, chlap tehdy ještě statný, ale nemluvný starý mládenec a chlastoun, který dával přednost pivu před milováním (... a mohla být jako obrázek a mohla si k němu vlézt až do postele...), přivede odněkud světačku, která není ani pro pokrývače, ani pro město: hubenou jako had, černou jako havran, poťouchlou, divnou, o dvacet let mladší než on — taky mu zahýbala, a nejednou!

Nepřišel jí nikdy na nic, byla šikovná a tajemná, s ženskými moc nemluvila, pokud jde o mužské, víme svý.

Dalším důvodem, proč lidé berou všechno od Adama (ačkoliv čas letí a prokurátor chce mít případ co nejdřív na stole), je vizáž toho kluka. Už tenkrát byla taková — aby co nejtrefněji připodobnili onu tvář nějakému všeobecně platnému pojmu, dodávají: — jen ji vytetovat na fajfku. Hezká, ale prázdná. Holky mu už tenkrát nadbíhaly, jenže on byl nějak zaostalej.

— V jakém směru?

— Prostě divnej a zaraženej.

Pouze při jediné příležitosti a na jediném místě z něho spadla ostýchavost a lidé zapomněli na opovržení a museli ho obdivovat. V tělocvičně, když předváděl klukům skoky a salta. Nic takového předtím neviděli — kde se to naučil? Neřekl, a právě tohle ho prozradilo, tím jedině a navždycky zůstal svázán s minulostí. Říkali mu Skákač nebo taky Hezoun. Nemínili to jako lichotku, mysleli přitom spíš na cirkus a na fajfku.

Byl nejvyšší čas, když odešel na vojnu. Pokrývač se nechal slyšet, že mu kluk leze na nervy, že by se ho rád zbavil.

Vrátil se z vojny, v něčem se změnil, v podstatě zůstal svůj. Chodil teď s kamarády na pivo a na fotbal, rozvázal, zdravil sousedy a na Prvního máje nesl obraz, který nikdo nést nechtěl. Stále však moc nemluvil, byl línější než dřív, a pokrývač s ním měl starosti možná ještě větší. Ani v tváři se moc nezměnil. Zesílil, zramenatěl, ale tvář zůstala stejná, to asi bylo teď na něm nejzvláštnější — chlap hezounek. Ani na vojně se nenaučil zacházet s holkama — možná že až tohle bylo na něm teď to nejzvláštnější.

Jednou si z něho udělali legraci. Sestavili dopis. Jako že píše nějaká Milena. Že už si na něj myslí dlouho, že je taky tak nesmělá jako on. Kdyby přišel v devět k mostu, že tam bude čekat. Když tam přišel, přivítali ho s výsměchem. Že je impotent, co sem vůbec leze. Popral se s nimi, jednomu poranil čelist, mohlo to zle dopadnout. Od té doby ho tolik nedráždili.

— Proč se vůbec tak ostýchal, nevíte?

— Možná že je opravdu impotent.

— Proč by chodil na to rande?

— Ze zvědavosti.

— Pral se často?

— Ne. Jen tenkrát. Potom — až teď s ní.

Z vojny se vrátil na podzim. Zjara pomáhal švagrovi při opravě střechy jednoho domu na náměstí. Dům patřil vdově po správci důchodkové kontroly — (teď ji konečně uvidí vyšetřovatelé živou, ráno ji viděli nehybnou, ležela v poloze naznak, s rukama silně ohořelýma. Obličej byl začouzený, se stopami po ohni. V okolí hlavy byla na podlaze veliká kaluž krve) — žila z penze a z dědictví po muži. O jejích úsporách vypovídali svědci neuvěřitelné podrobnosti.

Bylo jí sedmdesát dva let. Až do té doby žila si poklidným tempem: chodila do kostela, zdobila hrob, sama si vařila a uklízela, prádlo dávala do prádelny, na neděli jí nechával řezník telecí. Její svět pomalu mizel, měla ještě dvě tři stejně staré důvěrnice, kterým nikdy neřekla, kolik vlastně má uspořeno, aniž prozradila, co má v tom pokoji s balkonem. Byla z posledních milostpaní města. Nikdy se za nikým neohlédla.

Rovněž svým zevnějškem podobala se ostatním starým paním z náměstí, ani stopy po nějaké pošetilosti, strojila se nenápadně, nikoliv ale staromódně, postavy byla spíše menší a útlé, oči měla modré, stařecky vybledlé, vlasy dosud mírně pročernalé, pleť světlou, vrásčitou. Tolik jen pro případ, že by se naskytl přece jen názor, zda snad nepřirozený vztah těch dvou nebyl motivován zbytkem někdejšího půvabu (i takové případy, napohled nesmyslné, se občas vyskytují) — o tom zde nemůže být řeči. Vdova byla normální starou paní.

Až do té doby, než přišli pokrývači, přesněji: než přišla sestra s obědem. Celkem správně předpokládala, že vdova, která s pokrývačem projednala předem (a důkladně) odměnu za opravu střechy a jejíž skoupost byla známá, nebude oba muže hostit. K překvapení všech tří pozvala však majitelka domu oba pokrývače na oběd. Tady ho vlastně viděla poprvé zblízka; v kuchyni.

O něco později (snad týden po dokončení opravy) objevil se mladík v nových světlých šatech. Když se napil, chlubil se, že dostane, když na to přijde, nejen šaty, ale co bude chtít. Vysmáli se mu, ale opatrně, aby příliš nevzplanul. Měli ještě v paměti rvačku u mostu.

Přesvědčil je: přijel na novém kole. A přestěhoval se k ní. Do práce přestal chodit, pokrývač proti tomu nic neměl. Ale peněz měl dost, platil za kamarády, jejichž okruh se rychle rozšiřoval. Ani je nenapadlo, aby se mu teď vysmívali. Naopak, byl u nich kanón. Aby zůstal na výši, musel jim neustále dokazovat svou mazanost. Vystupňoval požadavky až k třistapadesátce jawě. Když se vzepřela, dal jí ultimátum. Když i pak zůstala tvrdá, vrátil se k sestře a k švagrovi.

Našli se lidé (teď vypovídají s tváří zklamaných dobrodějů), kteří staré ženě její počínání rozmlouvali. Poukazovali na nepřiměřený její věk, odvážili se jí říct, že je pro smích, odvolávali se na nebožtíka, varovali před hanbou a líčili chmurné stáří, které ji jednou čeká. Přikyvovala, někdy s úsměvem, jindy s ústy sevřenými, pak mávla rukou a obvykle řekla: Ale vždyť to tak vůbec není! Znechucení rádci odpadávali, zůstali jen přihlížející, kteří se zájmem sledovali souboj — právem se jim zdálo, že jde o napínavé utkání, do kterého promlouvají hlavní slovo sekundanti. Mladík nejednal jen ze své vlastní vůle, tolik se vědělo. Nenaslouchal jen hlasům kamarádů; ale o tom, má-li se vrátit a kdy se má vrátit, tolik se rovněž už vědělo, rozhoduje nikoliv stařena, nýbrž žena, která je mu nejbližší, ta, s kterou sem kdovíodkud přitáhl. Takže instinktivně, jako patrioti, drželi palec spíše stařeně.

Ale na druhé straně by zase neradi přišli o bouřlivý vývoj události, když už zde jednou, v městě tak poklidném, něco podobného bylo. Přiživovali proto řeči šeptané i hlasité, a vůbec všechno, co se přiživit dalo, zejména fantazii.

Když tedy zaburácela na náměstí třistapadesátka a mladík, v jízdě ještě nezkušený, dokodrcal před pivnici, neslezl, zběsile tiskl tlačítko klaksonu, aby přivolal rychle rychle partu, uslyšeli v tom vytrubování (tak byli do příběhu vtaženi) vítěznou fanfáru nad poraženou. Ten večer garážoval v domě na náměstí.

Utrpěla první viditelnou porážku a přerušila poslední styky — beztak už symbolické — s vnějším světem. Nakupovat jí chodila sestra jejího milence. Konečně termín, označující výstižně mladíkovo poslání i řemeslo; přestali mu říkat Hezoune, Milenec znělo dráždivěji. Bylo v něm toho tolik: i její skrývání, pokoj s balkónem (pověstmi opředené vnadidlo), ložnice s manželskými postelemi (v té u okna spával nebožtík), trochu hnusu a dost ponížení, tma za okny.

Věčně tam zůstat nemohou — ujišťovali se navzájem. Dnes vydávají svou tehdejší zvědavost za sousedskou starostlivost. Vypovídají, jak se jim ulevilo, když konečně vyšla. Jistě nebylo bez úmyslu, že vyšla právě v neděli dopoledne; jednak proto, že bylo na náměstí zrovna tolik lidí, jednak pro sváteční náladu. Měla na sobě jarní květované šaty, bílou kabelku a na hlavě bílý kastrolek s bledě modrou látkovou kytkou, on měl nové šaty a americkou kravatu, vedli se zapaženi jako manželé, ona na vysokých kramflíčkách — snad se ho tak držela, aby neupadla, ale hlavně aby ho všem ukázala, usmívala se na lidi, i na ty, které ani nijak blíže neznala, on se taky uculoval, ale měl skleněné oči, jako kdyby do sebe předtím něco hodil, prošli náměstím a vrátili se zase domů. A lidé chodili — a my jsme chodili kolem toho jejího baráku a dívali jsme se nahoru, jestli se ještě něco nestane, protože jsme si nedovedli vysvětlit, co se vlastně stalo, jestli se zbláznila nebo co, takhle veřejně se s ním ukazovat a tak oblečená.

Netrvalo dlouho a dozvěděli se o jejím předchozím úniku z domu i o závažných pohovorech — jedni tvrdí, že u soudu, druzí u notáře, třetí v advokátní poradně — jisté zůstává, že jim unikla. Nepochybně jí pomáhala milencova sestra, která se v takových věcech vyznala. A dovedli si představit údiv soudce (nebo notáře, či snad advokáta) — sami byli neméně udiveni — když ho stará paní požádala (nebo vyzvala, nikdo u toho nebyl, nikdo neví, jak si počínala, podrobnosti vypoví teprve ten soudce, notář, advokát), aby jí pomohl uzavřít sňatek s mladým mužem, jehož jim současně představila a který se svatbou souhlasil.

Proč chodila k soudci, notáři, advokátovi? S takovou věcí se přece chodí na národní výbor, případně do kostela.

Tehdy je otázka dost sužovala.

Notář vypovídá, že se na něho obrátila ze staré známosti. Mladík přišel s ní a byla u toho i jeho sestra. Šlo zejména o to, aby se sňatek odbyl nenápadně, ještě ten týden, než se něco rozkřikne. Mluvilo se podrobně o manželských podílech, dědickém právu a tak podobně, ptala se hlavně mladíkova sestra. Stará paní proti tomu nic neměla, usmívala se a ještě ji vybízela: — Jenom se zeptej, Máničko, ať je všechno v pořádku.

Moje úloha nebyla snadná, vypověděl notář. — Znal jsem zhruba rozsah jejího jmění, které bylo poměrně značné. Byl jsem po léta přítelem jejího nebožtíka muže. Byl to spořivý člověk a kdysi dědil po rodičích ten dům na náměstí a ještě nějaké nemovitosti. Viděl jsem na jedné straně majetek a na druhé straně nebezpečí — zdálo se mi, že si počíná neodpovědně. Říkal jsem jí, že jednou by ji mohlo mrzet, že se unáhlila. Neměl jsem důvěru k tomu mladému muži. Ani k jeho sestře.

K té už vůbec ne. Zdálo se, že je vypočítavá, měla všechno jaksi napřed až příliš dobře promyšleno — i když po stránce právní do značné míry laicky. Začal jsem staré paní sňatek rozmlouvat. Bez ohledu na přítomnost těch dvou — byla přece mojí starou klientkou. Poukazoval jsem na věkový rozdíl, na její zdraví, na její pověst — rovněž mladíka jsem se snažil přimět k rozumu. Ovšem hlavní slovo vedla jeho sestra. Stará paní ji nezakřikla. Já jsem se sice odvážil, ale bez úspěchu. Viděl jsem, že oba ji ovlivňují natolik, že moje přemlouvání je zbytečné. Zvolil jsem proto jinou cestu, jak se říká — ze dvou zel to menší. Poradil jsem jim, když už chtějí zůstat za každou cenu spolu, aby věc vyřešili jinak. Myslel jsem především na lepší možnosti, které se mé klientce z takového řešení nabízely. Navrhl jsem staré paní, aby mladého muže adoptovala. Právní následky se mi v takovém případě zdály — abych tak řekl — diskusnější, zejména v případě rozchodu. To jsem před nimi ovšem neřekl. Poukazoval jsem hlavně na zachování dekora před veřejností. Myslím, že tento argument zapůsobil na všechny, řekli, že se ještě rozhodnou. Přišli hned druhý den. Jak první, tak druhá návštěva se odbývaly na přání staré paní pozdě večer. V mém bytě. Paní se rozhodla, že mladíka adoptuje. Já jsem přislíbil, že zařídím potřebné. Jak zajisté víte, soud adopci uznal a potvrdil. —

Z notářova svědectví vyplývá, že staré paní přece jenom záleželo na jakés takés slušné pověsti. Alespoň zpočátku. Jak řekl jiný svědek:

— Dělalo jí dobře, že je čistá sama před sebou.

Všechno je nyní v pořádku. Smějí žít pod jednou střechou, a co se tam děje, do toho nikomu nic není. V té době je nejšťastnější. Objevuje se s ním před lidmi, mluví o něm jako o svém synovi, přijímá návštěvy těch několika starých přítelkyň. Na vzdálené narážky — neboť přímo obvinit šťastnou matku si nikdo netroufá — odpovídá tím svým nic neříkajícím úsměvem. Jako viditelný důkaz přízně odevzdá milenci zlatý prsten s černým kamenem. Prsten je masívní jako její láska. Na černém kameni jsou zlaté iniciály jejího nebožtíka muže.

Zatím nelze říct, co si mladík myslí — přerušil styk s kamarády. Všichni věří, že Hezoun co nejdřív přijde, a berou věc klidně na vědomí. Nepokřikují, když ho s ní vidí, a někteří je dokonce, když tak jdou kolem, vážně pozdraví. Hezoun dělá, že nevidí. Paní zdrženlivě odpovídá a táhne ho pryč. Zdá se, že Hezoun poctivě plní závazek, který je součástí nějaké výhodné úmluvy.

Když mezi ně zase přijde, jeden vstane, přenechá mu židli a zůstane stát za ním jako čestná stráž. Nechají ho, ať se vymluví; na toho se musí pomalu. Po třetí rundě jim ukáže prsten, po šesté začne vyprávět podrobnosti.

Já se domnívám, že mezi nima muselo k něčemu docházet. Sám se chlubil — musel být v náladě, jinak ne. Jestli to byly, jak se říká, styky, to je těžko říct. Musel si od ní nechat dost líbit. Já se nedivím, že mu za to platila.

Jiný svědek z téhož okruhu přiznával, že mladík to se starou paní uměl.

Šel na ni rafinovaně, stejně aby k tomu byl žaludek, ne? Když potřeboval, tak se k ní lísal, nosil uhlí a říkal jí mamičko, to ona hlavně chtěla, aby jí před lidmi říkal mamičko, myslela, že tím to zakreje. Když od ní nic nepotřeboval, tak jí nadával svině a mrcho. Když ho vyháněla, tak jí taky klidně řek Co bych chodil, jdi si sama, já jsem tady doma. Celkově myslím, že měla vinu. Protože ho v tom podporovala.

Třetí svědek řekl: — Jak nám ukázal ten prstýnek, tak jsme věděli, co a jak. Ona by po dědkovi hned tak něco nedala. Řekli jsme mu rovnou, že spadla klec. Začal se prát, ale dostal nakládačku. Posílali jsme ho pak domů, ale on seděl a řval, že si stejně bude dělat, co chce — já tam s ním zůstal do rána a těšil jsem ho. Já jsem byl vlastně, když se to vezme, jeho nejvěrnější kamarád.

Poznenáhlu ztrácí zmatená žena přehled. Žije v neustálém strachu: jednou, že je jí nevěrný (ačkoliv nemá zatím důvod), podruhé, že investice, kterou učinila, je ztracená. Odejde, a konec. Největší strach vůbec, jak potvrdily vdovy, má z toho, že zůstane navždycky sama. Mladík neustále odbíhá, a ona si na něho zvykla. Zatím jen odbíhá, neodchází definitivně, je si příliš jist, že si pro něho přijde. Do hospody, tahá ho od karet. Na zábavu, má i své tanečnice, jdou s ním, aby na sebe upozornily a podráždily bláznivou. K sestře, kam odběhne na dvě na tři noci, když potřebuje peníze a neví si už rady a je třeba starou ženu řádně vylekat. Byť se však chovala sebepošetileji, neztrácí sympatie starších pozorovatelů. Stále patří k městu.

Přilepí se na něho a žádá, aby ji bral s sebou. Opravdu tak několikrát učiní, jistě mu něco slíbila, pokoj s balkónem má svou přitažlivost.

V povznesené náladě prozradí kamarádům, co všechno tam stařena nashromáždila (silně nadsazuje, ale to se ukáže až mnohem později), a oni uznávají, že tohle už stojí za sebezapření.

Vezme ji s sebou na zahradní zábavu, otočí se s ní párkrát v kole, nechá ji stát a jde pro jinou. Stará žena tam chvíli bezradně stojí, páry do ní vrážejí, snad nerady, snad úmyslně. Všichni se smějí. Vrchol pošetilosti je dosažen. Neobstojí ani sama před sebou, jde, tahá ho za rukáv, loudí, prosí, aby šel domů. Podívá se na ni přes rameno, nepustí tanečnici, nepřestane se otáčet a osloví ji, tak jak si vždycky přála: přede všemi a mamičko. Jenomže v jaké urážlivé souvislosti: — Vlezte mi na záda. Já se chci bavit, mamičko.

Stařena odejde sama, zamkne dům a nepustí ho dovnitř. Té noci se uchýlí mladík k pokrývači a všichni tři tam klidně čekají, že stařena přijde. Buď za chvíli, nebo ráno, nejpozději zítra.

Třetího dne musí sestra jít vyjednávat. Ani ji nepustí stařena do domu. Za měsíc pokrývač mladého muže vyhodí a on zmizí z města. Pokrývač je nucen oznámit úřadům, že mladíka propustil a že odešel neznámo kam. Pátrají po něm tři, každý na vlastní pěst: sestra, vdova, úřad.

Nejdříve ho dostihne vdova, přestože je z nich nejméně pohyblivá. Zato má pro náhodného svědka největší přitažlivost. Mladík seděl u řeky. S dívkou. Asi padesát kilometrů odtud. Když svědek zprávu vyklopí, je zvědav, jak bude stařena reagovat. To je jeho odměna, proto přišel. Ani kafe nedostane: stará poděkuje, a dost. Přijdou další, docela cizí — jednou se přece musí pohnout, ozvat, udělat něco, co ji prozradí, otevře dokořán dveře do pokoje s balkónem, řekne Tohle jsem mu chtěla dát! a něco udělá, něco parádního, co bude stát za tu zprávu, rozpláče se a vyzpovídá se beze zbytku.

Projevila více prozíravosti, než by bývali do ní řekli. Trpělivě čekala, neboť si byla od počátku jista, že se vrátí. Ta holka hloupá, co se ho ujala (věděla o ní všechno, zatímco sestra a úřad pátraly dál), bude ho mít za chvíli plné zuby. Jen co pozná, že už definitivně odvykl dělat a nevzmůže sena nic, jen na to vyžírání. I když je frizérka, nemůže mu dát ani desátý díl toho, co měl tady. Přijde. Neumí nic jiného než fechtovat, mámit, poplácávat, nebo zase ty svině, ty mrcho. Odvykl vstávat, někam jít, odněkud se vrátit — natož něco dělat. Jestli se holce ze začátku ukázal a sem tam na něco sáhnul, nebo šel dokonce na čas dělat, potom tomu dává — jak správně zná každé jeho hnutí mysli — nejvýš dva měsíce. Nejvýš tak přes léto.

Odkud teď vědí, že stará paní takto usuzovala?

Z jejího klidného čekání. Z přesného odhadu.

—    Nebylo ještě ani pět, zkrátka časně ráno, řekl nájemník bydlící v přízemí. — Ona spala a nikdo neměl klíč od domu než my a on. Pan Šmaus byl ve službě. Pootevřel jsem dveře od bytu a slyším, jak jde někdo po schodech a jak nahoře odmyká. Měl klíč. Musela ho čekat. Slyšel jsem, jak se otevřely dveře. A nic — jenom vypískla. Občas tak vypískla, to bylo slyšet až dolů, jako radostí, asi jako mezi milenci. Byla ráda, že ho zase má.

Oslavovali konec vzpoury, v deset dopoledne mu šla pro pivo, a tím dala městu najevo, že se jí vrátil. Zastavila se na úřadě a hlásila, že je nemocen, aby se po něm nesháněli. Pokrývač ho zase přihlásil, stejně se na střechách nepracovalo, chýlilo se k zimě.

—     Vždycky ho kryla. Ve všem, řekl nájemník. — Tvrdila nám třeba, že ji nosí na rukou, a my slyšeli, jak se nahoře rafaj. Když se vrátil, byl nějaký čas klid, dokud nezačal chodit na karty. Chodil pozdě domů, někdy až k ránu. Vždycky byl kravál. Vyčítala mu, že hodně prohrává, byla z toho celá nešťastná, jednou si mně dokonce stěžovala. Vidíte, pane Knotek, snad by bejvalo bylo lepší, kdybych zůstala sama. To ještě můžete, říkal jsem jí, ale ona vzdychla a řekla, že už je pozdě. V nich se jeden těžko vyznal. Jeho sestra mě zas jednou potkala a stěžovala si na ni — že prý ho bába zkazila tím, že mu dává prachy. Ať teda má, co chtěla.

O vánocích nikam nešel. Lidé, kteří se vraceli z půlnoční, viděli, že v pokoji s balkónem se svítí. Ještě se smáli: copak jí asi nadělil k Ježíšku? A čím se mu teď za to odplácí!

Počátkem března — pravděpodobně pod vlivem nastávajícího jara — dostal zas roupy a odjel. Za tím děvčetem. Tentokrát se za ním vypravili všichni tři, sestra, švagr i vdova, přivezli ho taxíkem a postavili ho před hotovou věc.

— Koupil jsem dům za sto dvacet tisíc korun, vypověděl pan K.

—     Smlouvu jsem projednal v jejím bytě, za přítomnosti jejího adoptivního syna. Ve smlouvě jsem se zaručil, že ji nechám v domě bydlet až do její smrti, nebo když si něco najde dřív. Za několik dní jsem se dostavil a vyplatil jsem jí v přítomnosti jejího adoptivního syna smluvenou částku. K dotazu uvádím: koupi domu jsem ještě předtím sjednával se sestrou majitelčina adoptivního syna a s jeho švagrem, panem Š. Tomuto jednání nebyla stará paní přítomna. Později jsem vyplatil panu S. přímo a bez jejího vědomí dvacet tisíc korun za projednání obchodu. Doznávám dále, že jsem u notáře uvedl, že jsem dům koupil za šedesát tisíc korun. To jsem udělal proto, abych se vyhnul nadměrnému zdanění. Asi za čtrnáct dní po koupi setkal jsem se se starou paní a ona si stěžovala, že jí syn odcizil třicet tisíc korun. Byla na něho rozezlena a říkala, že ho pošle pryč. Asi za týden jsem ji znovu potkal. Říkala, že syn zase dělá dobrotu, a vůbec jej chválila. Měl jsem dojem, že je náladové povahy.

Podobný dojem mělo víc lidí. A ještě jiná domněnka se nabízela (tak významná událost, jakou je prodej domu na náměstí, nemůže zůstat utajena). Zdálo se, že pokrývač a jeho družka odhadují trvání poměru už jenom na dny.

— Urvali honem, co se dalo urvat, vyslovila svůj názor důvěrná přítelkyně staré paní (kdysi důvěrná, proto teď zatrpklá a právem rozhořčená). — Nejdřív jí pohrozili, že si ho vezmou zpátky. Když změkla, dali jí nůž na krk, a hned špičkou! Ten mladej pitomec za to nemůže. To oni ho donutili. Že krad? Jen se jich zeptejte! Tolik prohrát nemoh. Ty, co s ním hrajou, jsou moc chytrý, než aby ho obrali najednou, ty nechtěj žádnej velkej křik a malér, pustěj mu žilou, jen co potřebujou. Tady se nic neutají — ale těch dvou, těch se zeptejte, kde jsou ty prachy!

Stará paní se ovšem domnívala do poslední chvíle, že příčinou všeho zla jsou karty. Vzchopila se k rozumnému činu a uložila zbytek peněz na heslo, které znala jen ona sama. Chvilku měla radost, že mladík k penězům nemůže. Opět ho má v hrsti.

Bláhový hráč nic netušil, zatím měl z čeho sázet — občas, když se jich nesešel potřebný počet, přesedli od božího požehnání k ferblu. To je však hra pro něho natolik složitá, že se vracíval domů podstatně dřív než jindy, oholen jako beránek. A zase ne tolik, aby mu nezbývalo na několik dalších večerů. Svědkyně se vyznala i v tomhle zákulisí.

Když ale došel dech, chtěl znát heslo. Neřekla.

Večer předtím, než došlo k činu, byli oba v biografu. Šla domů sama, on šel hrát karty, ačkoliv neměl peníze. Věděla, že nemá, proto ho pustila. Znala hráče alespoň natolik, že věděla: o sirky s ním hrát nebudou.

V jednu hodinu třicet minut po půlnoci si pro něho přišla. Když spatřila hromádku drobných, které před ním ležely, zeptala se, kde vzal peníze. Dřív než jí mohl odpovědět, vytáhl jeden z hráčů z kapsy u vesty zlatý prsten s černým kamenem, ano, ten známý prsten, a zeptal se jí: — Co za to dáte?

Neřekla nic, jenom se na prsten dívala. Naklonila se blíž, jako kdyby se chtěla přesvědčit, že ta věc je správná, že jí patřívala, že je to ten prsten s černým kamenem. Když zjistila, že omyl je vyloučen, rozplakala se. Chvilku ještě stála u stolku, nic neříkala, oni už taky nic neříkali, pak se obrátila a šla domů. Když odešla, vyčítali někteří hráči svému partnerovi, že si počínal hloupě, že neměl ten prsten ukazovat. Z toho budou jen zbytečné řeči. Mladík se ale muže zastal a řekl, že udělal docela správně. Když nemá srdce ona, proč má mít srdce někdo jiný.

V hostinci zůstal ještě asi hodinu, ačkoliv ho posílali domů a radili mu, aby si matku usmířil, že ji bude potřebovat. Když odcházel, byl docela střízlivý.

3/

Byt zavražděné pozůstává ze čtyř pokojů a kuchyně. Zaujímá prostoru celého prvního patra domu. Do kuchyně se vchází z předsíně. Dveře do kuchyně jsou otevřeny a hned za nimi leží na podlaze mrtvá. Její tvář a ruce nesou stopy po ohni. V okolí hlavy je na podlaze velká kaluž krve, částečně smíšená s vodou. Tou je polita i ostatní podlaha, zejména v blízkosti mrtvé. Na podlaze dále porůznu leží zčásti rozšlapané střepy, barvy temně zelené, pocházející z láhve. Ačkoliv je okno otevřené, je stále ještě cítit pach po spálenině a po lihu. Pod výlevkou je převržený kbelík. Kuchyň, rozměru třikrát čtyři metry, je neuklizena a přecpána nábytkem, to jest kredencí, pohovkou, stolem a mycím stolem, sporákem a malým bubínkem, který je zaveden do sporáku a v němž přednedávnem hořel oheň. Ke dveřím ložnice se dá projít jen úzkou uličkou mezi pohovkou a kredencí.
V této další místnosti, o něco větší než kuchyň, jsou manželské postele, obě rozesílané a činící dojem, že v nich bylo nedávno spáno. Na jedné posteli leží ohořelá, mokrá peřina. Nad postelemi visí obraz krajiny s ovcemi, malovaný olejovými barvami. Záclony jsou zataženy.

Na nočním stolku, stojícím blíže okna, leží načatá krabička s cigaretami značky Marica, popelník s nedopalky, sirky a hrst drobných peněz (v mincích Kčs 4,30).

Na druhém nočním stolku stojí odlivka s vodou. V té je umělý chrup. Dále zde leží plochá baterka a krabička s kovovými natáčkami na vlasy. Tento stolek je přisunut k dalším dveřím, takže jsou jím zataraseny. Vedou do vedlejšího pokoje. Do této místnosti, která je zvenčí vybavena balkónem, lze vstoupit ještě přímo z předsíně, stejně jako do zbývajících místností.

Tyto pokoje, mnohem větší než kuchyň a ložnice, nebyly pravděpodobně používány k bydlení. Podobají se skladišti starého nábytku a věcí, kterých je zde povážlivé množství. Předměty jsou neodborně uskladněny, potahové látky a koberce jsou prožrány moly, plátna obrazů jsou zborcená vlhkem a všude je cítit plíseň. Většinu předmětů lze považovat za veteš.

Na protější straně chodby je koupelna, záchod a spíž. Dále v rohu jsou železné dveře, oddělující od patra schody vedoucí na půdu. V přízemí domu bydlí dva nájemníci, jeden z nich, železničář, svobodný, byl v čas, kdy se čin stal, ve službě. Druhý z nich, Arnošt Knotek, 68 let, důchodce, vypověděl:

—   Dnes, asi v půl osmé ráno, ještě když jsme s manželkou leželi na lůžku, slyšeli jsme shora dvě duté rány jako pád pytle s obilím. Za chvíli jsme slyšeli dupot po schodech a mladýho, jak volá Pane Knotek, pane Knotek, pojďte nahoru! Běžel jsem tam, předběhl jsem ho na schodech a cítil jsem kouř a zápach. V kuchyni bylo šero. Jenom jsem viděl oheň, jak šlehá z podlahy. Když jsem šel blíž, viděl jsem, jak tam leží stará paní a z prsou jí šlehá plamen. Byla docela nehybná. Vběhl jsem do ložnice, popadl jsem peřinu a uhasil jsem na ní oheň. Mladej stál u vodovodu a točil do kbelíka vodu. Ale když jsem odcházel, abych si vzal něco na sebe, seděl mladej venku na schodech, držel si hlavu a sténal. Ptal jsem se, co mu je, ale neodpověděl. Šel jsem dolů a řekl jsem ženě, aby nahoru nechodila, aby se nedívala, že by jí bylo špatně. Když jsem se oblékl, šel jsem nahoru a mladej mě žádal, abych obstaral lékaře. Měl už na sobě koupací plášť. Poslal jsem ženu pro doktora a sám jsem běžel na esenbé. Když jsem se vrátil, byla peřina uklizená, a sice na posteli v ložnici. —

Po ohledání obvodním lékařem byla mrtvola zavražděné dopravena do městské márnice, kde byla provedena soudní pitva. Při ní shledány čtyři tržné rány na pravé polovině a uprostřed hlavy. Rána na pravém spánku, která pronikla do dutiny lební a poškodila mozek, byla smrtelným uškozením na těle. Dále shledáno rozsáhlé popálení, hlavně na pravé polovině těla. Celý děj možno rekonstruovat tak, že stará žena byla udeřena vestoje do levé poloviny čela, pak se skácela na levou stranu a byla tlučena do pravé poloviny hlavy. V té poloze byla polita lihem a zapálena, patrně s úmyslem zahladit stopy.

Po zhlédnutí místa činu byl neprodleně zahájen výslech podezřelého, který zpočátku zapíral. Později, na přímý dotaz, zda čin spáchal či nikoliv, přikývl. Po tomto mlčenlivém doznání nebylo ho již možné přimět k další výpovědi. Byl zatčen a eskortován kriminální úřadovně.

Týž den večer učinil obviněný v místnostech kriminální úřadovny úplné doznání. Potom, při kreslení plánku, náhle vyskočil, proběhl místností do vedlejší kanceláře, kde v sebevražedném úmyslu vpadl do zavřeného okna, prorazil obě skleněné tabule, proletěl obloukem do jízdní dráhy a zůstal tam ležet. Byl neprodleně odvezen s těžkým zraněním do nemocnice.

Druhého dne ráno se do nemocnice dostavila jeho sestra se svým druhem a projevili zájem o osud zraněného. Podle poznámky, kterou sestra učinila, lze mít za to, že zraněný byl kdysi akrobatem. Doslova řekla:

— Nic mu nemůže nahradit, jestli zůstane mrzák. To radši ať si ho pánbůh veme.

Když byli informováni, že stav je stále vážný a nebezpečí nepřestalo být smrtelné, požádali, aby se směli s těžce zraněným rozloučit. Bylo jim vysvětleno, že takové počínání by bylo předčasné, a navíc, z hlediska medicínského, škodlivé. Vyprosili si „pokud možno brzkou zprávu, kdyby se s ním něco stalo“ a vrátili se do místa bydliště.

O den později, v dopoledních hodinách, navštívili místního notáře, který o setkání podal zprávu místní stanici Sboru národní bezpečnosti. Podle této jeho výpovědi oznámila sestra obviněného, že je nejbližší a jedinou příbuznou svého bratra, neboť předpokládá, že rodiče žijící někde v cizině, a tedy nezvěstní, nepřicházejí v úvahu při projednávání pozůstalosti. Notář namítl, že jednat o takové věci je naprosto předčasné. Přiznal, že adoptivní syn zavražděné, ve smyslu jejího přání, je — zatím — jediným dědicem, což však ještě nezaručuje, že soud takové řešení uzná a potvrdí. Na dotaz, jak veliké je to jmění, informoval notář sestru obviněného, že od zevrubného zjišťování majetku bylo upuštěno, vzhledem k tomu, že pachatelem je adoptivní syn zavražděné, nikoliv tedy osoba cizí. Z toho důvodu byl byt uzamčen, zapečetěn a klíče jsou úředně deponovány. Pozůstalostní řízení bude projednáno, jak je v takových složitých případech obvyklé, po výsledku soudního řízení proti pachateli vraždy.

Sestra obviněného a její druh projevili po této informaci rozhořčení.

Vidíš, to máme z toho, že jsme se o ni starali, řekla sestra doslovně. Její druh dodal, že se s notářem ještě uvidí.

Obviněnému byly amputovány obě nohy. Bezprostřední nebezpečí, hrozící z plynaté sněti, bylo — dík amputaci — zažehnáno. Ošetřující lékař informoval prokurátora, že na pacienta čeká ještě několik menších operací.

Osud staré ženy a jejího mladého milence vzrušoval město dlouho po tom, co byl vynesen rozsudek, a sice z několika příčin, z nichž ani jediná nebyla zanedbatelná. V prvním údobí, těsně před a po vynesení rozsudku, byla přetřásána — jako nejpozoruhodnější — otázka, zda mladíkův zoufalý skok nebyl snad přece jen naaranžován, sice naivně, nepromyšleně, ale přece jen naaranžován, zda mladík nespoléhal, jak vidno až příliš, na své skokanské umění a nevsadil, v nouzi nejvyšší, neúměrně vysoce na tuto kartu. Nikoliv proto, aby unikl jednou provždy; samozřejmě jen proto, aby se „tak trochu potloukl46 a vzbudil patřičnou lítost před soudem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Důvod k zabití.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.