7 dní hříchů

také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

Josef Urban

7 dní hříchů – e-kniha

Copyright © Fragment, 2013

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována
bez písemného souhlasu majitelů práv.

OBSAH

Předmluva

Prolog

I. Králický archiv

DEN PRVNÍ

II. Žena, která hledá moře, Agnes

III. Muž, který ztratil sám sebe, Olšan

IV. Polom

V. A kolem nás je ráj

VI. Raškovské samoty, na příslušnosti k národu nezáleží

VII. Mým průvodcem byl les

VIII. Oči, které vidí

IX. Tenkrát na Podskalí

X. Ve městě, hodina seržanta Jetarjana

XI. U velkého Pánaboha, kde bych chtěl zapomenout

XII. Vteřiny věčnosti, Agnes

DEN DRUHÝ

XIII. Potemnělá katedrála snů

XIV. Stařec

XV. Ztracená minulost

XVI. Lásky, které zůstávají, Marie

XVII. Volám tě na dálku, má modlitbo

DEN TŘETÍ

XVIII. V lomu, Olšan a Jürgen

XIX. Naděje umírá poslední

XX. Pomoc v nouzi nejbližší

XXI. Ztrácíš-li domov, ztrácíš sám sebe, Agnes a Helga

XXII. Za světlem světa, Olšan a Jürgen

DEN ČTVRTÝ

XXIII. Kde vyjí vlci

XXIV. Pohřbili své dětství, Jan a Lubor

XXV. Cesta se proměnila v prach, Agnes a Helga

XXVI. Navzdory hříchům světa

DEN PÁTÝ

XXVII. Útes

XXVIII. Malá jeskyně

XXIX. Vyhlídka snů

XXX. Vesnice Talhof, Olšan a Jürgen

XXXI. Hrozba

XXXII. Ditrichův statek

DEN ŠESTÝ

XXXIII. Nad propastí

XXXIV. Vesnice Talhof, Agnes a Helga

XXXV. Karl Ditrich

XXXVI. Kde jedna cesta končí

XXXVII. Lágr

XXXVIII. Kdo je bez viny, ať hodí kamenem

XXXIX. Zbraní otroka je zrada

DEN SEDMÝ

XL. Bývali jsme kamarádi

XLI. Věrnost je mou ctí

XLII. Jidáš

DEN OSMÝ

XLIII. Bez hříchů

Epilog

Doslov

Tento román byl sepsán na základě vyprávění pamětníků, především šumperského občana Karla Cvrka (1916–2012), který pracoval v roce 1945 na ONV v Šumperku. Dílo má svoji literární licenci, proto byla jména všech postav důsledně zaměněna a jakákoliv podobnost se skutečně existujícími postavami je čistě náhodná.

Zažil jsem to, co bych nikdy sám v žádném románu nevymyslel. Abych mohl dojít až na konec, musel jsem překročit řeku.

Josef Urban

Předmluva

Spisovatele Josefa Urbana jsem poprvé potkal někdy před dvěma roky.

Vzpomínám si, že se svým parťákem Danem Krzywoněm oba svítili touhou a odhodláním natočit film, který bude jiný: hluboký, smysluplný, smutný i krásný. Avšak za nimi se tiše plížila smutná realita dnešního světa – sobectví, panovačnost, zloba, lhářství a nepoctivost…

Kniha „7 dní hříchů“, kterou máte právě nyní ve svých rukou, se opravdu po mnoha peripetiích stala předlohou stejnojmenného filmu. A vy sami budete moci posoudit, jak se autorům podařilo převést nevšední příběh Jana Olšana a jeho ženy Agnes na stříbrné plátno…

Spisovatel a scenárista Josef Urban skoro dvacet let sbíral a mapoval historická fakta a výpovědi posledních žijících pamětníků válečných a poválečných událostí. Pamětníků, vzpomínajících na těžkou dobu, kdy pro ně láska a přátelství byla jedinou nadějí jejich životů a někdy předem prohraných osudů.

Zkusme se na chvíli zastavit, začíst a zapřemýšlet.

Miroslav Řiháček – nejsem snílek

(autor je filmovým producentem)

Prolog

Tajemný název Sudety zůstane pravděpodobně navěky zakotven v mysli nás všech. Ještě stále žijí ti, kteří pamatují osudový milník našeho národa, rok 1938, kdy ze Sudet byly vyhnány stovky tisíc českých obyvatel. Mnoho dalších pak vzpomíná na okupaci, válku a významné změny po ní: odsun německých obyvatel, znárodnění, rok 1948…

Román 7 dní hříchů, který právě držíte v rukou, vypráví o osudu česko-německého manželství Jana Olšana a jeho ženy Agnes. Děj je zasazen do horské oblasti pod Králickým Sněžníkem. Ze sousedů, kteří žili dlouhá léta vedle sebe, se již před válkou stali nepřátelé. Osudy česko-německého soužití definitivně ukončila doba osvobození. Příběh, jehož stránky budete číst, se odehrál v sedmi poválečných dnech. Jan a Agnes se dostali prostými okolnostmi revolučních změn do téměř neřešitelné situace.

Několikrát jsem v životě slyšel, že zoufalé situace neexistují, že jsou jen zoufalí lidé. Přesto jsem se mnohokrát dostal do stavu věcí a okolností, které jsem již sám změnit nemohl. Síly žádného člověka nesahají na „druhý“ břeh. Agnes, žena, jež bezmezně miluje svého muže, se stává obětí hry Janových přátel. Ale ani on zpočátku netuší, že jeho poklidný život lesníka v pohraničí končí. Oba manželé, kteří se brali těsně před obsazením Sudet tak trochu navzdory času, zastihne v prvních dnech po osvobození bouře zvůle a intrik. Lesy kolem hájovny Podskalí jsou temné. Kdo stál ještě včera ve stínu, pomalu vystupuje na světlo, často ozbrojen nejen karabinou, ale i smyšlenou historkou o zásluhách při osvobození „své vlasti“.

Každý člověk má v podstatě rád, když se nachází v bezpečí, ukryt před zmatky světa, nejlépe obklopen vlastní rodinou a přáteli. Zkoušky nejtěžší přicházejí v životě nečekaně, udeří zpravidla jako blesk z čistého nebe. Když se vlny temného oceánu vzedmou až do nebe, kapitán lodi pozná vlastní schopnosti. A my, teprve na takovýchto osudových křižovatkách, jsme buď připraveni postavit se živlům, nebo se prostě utopíme. Pokud však udržíme otěže své lodi, můžeme se dočkat i se svoji posádkou nového rána.

Lidé vystaveni extrémní situaci si často uvědomují svoji smrtelnost, stejně, jako oba hlavní protagonisté tohoto románu. Často vzpomínají na dobu, kdy se mohli hřát ve žlutých paprscích slunce. Slovo „kdyby“ dostává magický rozměr. V tom ohledu jsou si Agnes s Janem naprosto rovni. Ženský kočičí (nevzdávající se) a mužský psí (heroický) svět se protíná v plné paletě barev. A není už nic z toho, co již bylo, jen to, v co skutečně Agnes a Jan věří. Okamžik vzájemného porozumění může porazit všechny armády světa, i ty nejlépe vyzbrojené. Jít za světlem znamená nebát se temnoty, být schopen, byť třeba ve složité situaci, dojít až na konec příběhu, O jeho rozuzlení se ale musí postarat každý sám, stejně jako Agnes s Janem. Jsem totiž přesvědčen, že každý jde tam, kam věří, že by měl dojít. Pokud věří, že tam dojde, určitě se to stane.

S úctou

Josef Urban

I.
Králický archiv

Sutiny prastarých, nekonečných kamenných moří Králického Sněžníku dodnes ukrývají tajemství. Mramorové labyrinty jeskynních chodeb tvořily podle pověstí v minulosti pašerácký koridor napříč horou, do Německa. Do dnešních dnů jsou však tajné chodby Sněžníku stejně neznámé jako osudy lidí, kteří navždy spojili svůj životní úděl s příběhem hory. Hory, jež byla odnepaměti symbolem zdejšího kraje. Zapomenutého kraje severních Sudet.

Kolem Moravy projížděly od Hanušovic ke Králíkům tři nákladní vozy. Jely spořádaně za sebou, stoupaly k nízkému sedlu. Opuštěné pevnostní sruby na stráních poutaly pozornost všech řidičů. Jejich betonové obrysy byly na mnoha místech rozstřílené. Vrcholy hor nad nimi halila bílá mlha. V německé osadě Rothfloss (Červený potok) se první náklaďák na křižovatce stočil doprava, do údolí Klein Mohrau (Malé Moravy). Zbytek krátkého konvoje ho následoval. Prstenec Králického Sněžníku otevřel svoji náruč, toho rána stále ještě neviditelnou. Několik desítek metrů za železničním mostem se v zatáčce objevil drátěný vojenský zátaras. Vozy v řadě za sebou před ním zastavily. Muž z německé vojenské hlídky předstoupil před první z nich. Na jeho ocelové helmě se bíle blýskaly nápisy SS. Krátce něco vysvětloval prvnímu řidiči, který pozorně naslouchal. Rukou mu ukazoval směrem k tušenému Sněžníku, jako by popisoval další cestu vzhůru. Když mávl rukou, dva vojáci v uniformách okamžitě uvolnili překážku na rozblácené silnici. Motory burácely jeden přes druhý, když míjely kontrolní stanoviště. Toho dne byla hlavní cesta i ostatní přístupy do údolí neprodyšně uzavřeny.

Po teplejší zimě přišlo tady na horách rychlé tání. Sníh zůstával jen na těch nejvyšších partiích Králického Sněžníku a sousedního hřebene Sušiny. Byla půlka dubna 1945. Na pasekách a drobných políčkách kolem německé obce Klein Mohrau se místo sněhu vznášela mlha. Kolem poledne se vždy vytrácela s přibývajícím sluncem. Ještě ne řeka, ale spíš rozvodněný potok se tady kolem obce rozléval v zátočinách a přes houští se dostával až těsně k lesní cestě. Před hájovnou na horním konci obce stála u vchodu opřená služební motorka. Dál nad vesnicí už byl jen hustý les, skrz který stoupávala i kamenitá cesta vzhůru, dál k sedlu, až pod majestátní Sněžník.

Olšan seděl v místnosti, díval se do zákresu plánu těžby. U dřevěného kredence stál vedoucí polesí Horní Morava, Karl Ditrich. Hubený dlouhán se chvíli bezradně podrbal v divokém vousu, potom otevřel šuplík. Jeho kostnaté prsty rychle procházely zpřeházené doklady. V té změti dokumentů byl opravdový zmatek: potrhaná školní vysvědčení byla promíchaná se záručními listy žárovek a nejrůznějšího lesnického nářadí. Mezi doklady kralovalo čtyřstránkové potvrzení o koupi rádia Vanenberk a také vojenský diplom Das Eiserne Kreuz, Železný kříž 2. třídy, za statečnost. Odznak se měkce lesknul, připevněný v rohu značně pomačkaného dokumentu. Ditrich ho sevřel svými prsty, jen na okamžik.

Všechny listiny byly proloženy mapami různých barevností a měřítek. Společně s potravinovými lístky vytvořily téměř dokonalý obraz o životě tohoto muže a tak trochu i podivína. Němce, který přežil strašnou kanonádu kaťuší u Kursku jen náhodou. To bylo ve čtyřicátém třetím roce. Šrapnel mu z břicha udělal krvavou fašírku. Přišel o slezinu a část jater. Od té doby sloužil své vlasti místo ve wehrmachtu jako lesník. Nárok na invalidní válečnou penzi nikdy nevyužil.

Jeho rychlé prsty se konečně zastavily. Ditrich se usmál, vítězoslavně rozložil starou rakouskou speciálku, aby ji vzápětí podal Olšanovi. Ten ji bez mrknutí oka srovnal před sebou, pak přiložil špičky svých prstů na konturu jihozápadního svahu Sněžníku. I on sloužil ve státní službě třetí říši. Jeho polesí se rozkládalo nedaleko Hanušovic, snad dvacet kilometrů od Ditrichovy hájovny. Ke své práci se dostal dva roky před válkou, ještě za první republiky. Když si bral Agnes, dceru německého rolníka Ignatze Schreiera, bylo léto 1938. Nikdo netušil, jak se v Sudetech záhy všechno změní. Ale Olšan v horách zůstal i po záboru pohraničí, přestože většina jeho českých přátel odešla i s rodinami do vnitrozemí. Později, pod nátlakem a částečně i souhrou okolností, podepsal německé občanství. Tuto skutečnost však nikdy vnitřně nepřijal. V průběhu války si často vyčítal, že i on měl s Agnes po podpisu Mnichova odejít, ale bylo již příliš pozdě.

Zatímco Ditrich narukoval do wehrmachtu hned ve čtyřicátém roce, Olšan zůstal v klidu na svém polesí celých šest těžkých válečných let. Po Ditrichově návratu z nemocnice si oba muži čas od času vypomáhali. Jejich polesí spolu takřka sousedila.

Ditrich u plotny právě naléval čaj do bílé plechové konvice. Olšan zvedl hlavu od mapy, protřel si unavené oči a rozhlédl se po místnosti. Vše kolem bylo spartánsky zařízeno: kachlová kamna s plotnou a několika hrnci dávala služební místnosti domácké vzezření. Jen odřený kredenc s několika svázanými ušpiněnými šanony vzdáleně připomínal oficiální místo. Pod oknem stála postel, v níž se dmula nedbale zastlaná peřina. Na podlaze vedle sebe trčely vzpřímeně jako komíny vysoké holínky, dočista vyleštěné.

Olšan pozoroval lustr. Na černém, prohnutém drátě se zlehka pohupovala žárovka. „Proč tady vlastně nemáš ženskou?“ usmál se na Ditricha a vzal si od něj hrnek. Vousáč si ztěžka sedl ke stolu naproti němu. „A co mně tady chybí, čaj uvařit umím!“ hrábnul rukou do umaštěných vlasů. Olšan opatrně usrknul, pomalu zvedl hlavu a otřel si rty: „To ano, ale v posteli, kdo tě zahřeje?“ Ditrich si promnul vousy, usmál se. „Dám si čaj,“ chvíli se odmlčel, „s rumem, to mně stačí!“

I Olšan se usmál, lehce do dlaně odkašlal. Ditrich jen komediantsky uklonil hlavu mírně na stranu a jeho světle modré oči se ocelově zablýskly.

„Někdo má rád ženu a někdo zase rum!“ usrknul nahlas. Pak zvedl oči: „Ale kurev je teď tady v Králíkách dost: mladý holky ze Slovenska, Němky z Rumunska, dokonce jedna Maďarka.“ Olšan pobaveně zakroutil hlavou: „Vidíš, a já jsem myslel, že jsi pořád suchar jako ve škole!“ „To by ses divil,“ Ditrich zvedl výstražně ukazovák, „od minulého týdne mám filcky!“ To se už Olšan neudržel, jeho rty odhalily silné zuby. „Opravdu?“ zajikal se. „Mám ti je ukázat?“ Ditrich se u stolu postavil, rozepnul široký kožený opasek. Olšan mávl rukou a sklonil se raději k mapě. Ještě jím několikrát otřásly záchvěvy smíchu, když se Ditrich suchým hlasem zeptal: „Slyšel jsem, že chceš od Agnes odejít!“ Olšan se zakuckal, jen krátce. V místnosti se rozhostilo ticho, mezi pláty občas zapraskaly žluté plameny…

Ditrich se posadil zpět na židli. Zběžně se rozhlédl po světnici, jako by se chtěl ujistit, že tu jsou v této důvěrné chvíli sami. Potom se podrbal ve vlasech. Olšan si na nos pečlivě narazil kulaté brýle, díval se zatvrzele do mapy. Oba seděli u stolu beze slov. Nástěnné hodiny se probraly k životu a jejich tikot začal odměřovat trapnost oněch okamžiků. Olšan si loknul zamyšleně čaje.

„Promiň!“ hlesl Ditrich, sotva kývl hlavou. Olšan ledabyle mávl rukou, oči měl stále urputně skloněné k mapě. A znovu byly slyšet jenom hodiny. „Včera zastavili těžbu v lomu,“ přerušil jejich monotónní rytmus Ditrich. Olšan si zamyšleně opřel hlavu do dlaní. Konečky jeho prstů zbloudily ve skráních, jen na okamžik, aby se stáhly dolů po spáncích až k lícní kosti. „Už nebudou potřebovat kamení na cesty?“ stočil hlavu. Ditrich se odměřeně usmál: „Už bude zapotřebí jen těch náhrobních kamenů.“

Olšan pozoroval oheň mezi pláty kamen. Venku začalo mrholit. Jemné kapky zaševelily na parapetech oken a prostá dřevěná místnost jako by se ještě více oddělila od okolního světa. „Kdy doděláme ten polom?“ Olšan cvrnknul do mapy. „To je snad, kamaráde, pětikilometrová hrana!“ Ditrich se pomalu zvedl od stolu, jeho rozložitá postava se pomalu narovnala. „Teď nikdo do práce nepřijde,“ chvíli se zamyslel, lhostejně luskl prsty: „Dělníci mají strach a výplatu už stejně nedostanou, tak co!“ Olšan si podvědomě brýle nasunul ke kořenu nosu. Ditrich se k němu důvěrně naklonil. „Jeď za Agnes, tady už dřevo těžit nebudeme!“ řekl potichu a poškrábal se za uchem. „Neměl bys ji teď doma nechávat samotnou.“ Přátelsky plácnul Olšana přes rameno: „Ten polom doděláme po válce!“ Měkké bubnování drobných kapek venku na parapetu jako by potvrdilo jeho slova.

Hodiny na zdi ukrajovaly čas, nenápadně. Jejich pravidelný chod táhnul běh událostí do propadliště dějin. Ale co je v životě důležitější, plamenná revoluce nebo kapka jarního deště?

„Slyšíš to?!“ Olšan polohlasem protrhnul v mžiku letargii. Odkudsi zvenku se ozývá nejasný zvuk. Je to ale jen zdání? Sklenice na polici se lehce zachvějí, i prostá žárovka visící ze stropu na kusu drátu se začíná pohupovat.

„Co to sakra je?“ Olšan vysloví nervózně otázku. Jeho oči se dívají k oknu, odkud dunění přichází. Ditrich pokrčí nejistě rameny, ale i v jeho zarostlé tváři se zračí údiv. Sklenice na polici se již zcela viditelně chvějí. Oba muži se na ně současně podívají. Jejich pohledy kloužou přes okno, až k cestě, jež tone v bílém oparu. A přece je slyšet stále silnější zvuk. Snad padesát metrů před domem se z bílé kaše vynoří velký nákladní vůz. Pomalu, těžce stoupá po kamenité cestě vzhůru k hájovně. „Jedou do lomu!?“ zašeptá Ditrich. V jeho hlase je však spíš otázka než konstatování. Kolem okna projede první z kolosů. Jeho korba je přikrytá hrubou vojenskou plachou. Za sklem se mihne černobílý armádní kříž wehrmachtu. Oba muži se krčí u okna. Za prvním vozem projedou ještě další dva vojenské náklaďáky. Sklenice na polici řinčí naplno. „Co to vezou?“ hlesne Olšan. Ditrich nejistě zavrtí hlavou.

Zatímco první dva vozy jsou pečlivě uzavřené po všech stranách, poslední je vzadu odkrytý. Muži ve světnici za záclonou napínají zrak. Supící stroj se k nim postupně stáčí zády. Již vidí muže na korbě, sedí po stranách na lavicích. Mají na sobě civilní šaty. Jsou pohublí a špinaví a jejich oči se horečně lesknou návalem adrenalinu. Uprostřed mezi nimi jsou na hromadě naskládané bedny.

U odplachtovaného otvoru sedí čtyři ozbrojenci, dva z každé strany. Na hlavách kovové helmy, samopaly v rukou. Náklaďáky za sebou se ztěžka valí. Kymácejí se ze strany na stranu jako pravěké nestvůry. Stoupají po kamenech směrem k lesu, jejich obrysy se postupně rozplývají v mlze. Po chvíli bílá kaše pohltí temné siluety zcela. Olšan s Ditrichem stojí jako sochy, jako sklenice na polici, nehybné.

Toho večera se z údolí kolem lesní chaty Vilemíny ozvala mohutná detonace. Asi o dvě hodiny později se nad stromy rozletěl snad tucet výstřelů. Když Olšan dorazil na motocyklu na Podskalí nedaleko Hanušovic, byla již noc. Říkalo se, že se z údolí pod Sněžníkem německé náklaďáky vrátily následujícího rána prázdné. I Ditrich, který je z hájovny pozoroval, to poznal. Bylo již světlo a odlehčené vozy na kamenech poskakovaly jako zběsilé. Pospíchaly, čas německé armády se tady v Sudetech nachýlil. Na korbě vozu, který vezl předešlého večera do lesů pod Sněžníkem civilisty, sedělo jen několik vojáků s ocelovými helmami.

DEN PRVNÍ

II.
Žena, která hledá moře, Agnes

Na mýtinu svítilo světlo, jen dřevěná Olšanova hájenka na Podskalí se stále ukrývala ve stínu za Medvědím kopcem. Byla středa, 9. května 1945. Tráva kolem chladně zářila obalená mrazivým stříbrem a kolem několika přilehlých hospodářských budov bylo ticho. I ptačí hlasy to ráno přimrzly ve vlhkém oparu, jenž svým závojem zakryl hloubku okolního lesa. Z chlívku se ozvalo osamělé kozí zamečení a znovu se kolem rozhostilo téměř sváteční ticho.

Ron ležel v boudě a svýma tmavýma očima pozoroval protější stráň a útes, odkud přicházelo teplo. Nikdo to nevěděl přesně, ale i on snad čekal toho rána na několik hřejivých paprsků, těch prvních. Zatím však dopadaly pár metrů před něj, na mladou jarní trávu, jež byla ještě ojíněná mrazivým dechem horské noci. Slunce však vstávalo za Medvědí horou jistě. Klestilo si pomalu cestu mohutnými lesy od východu, aby zaplavilo světlem všechna údolí v masívu rozeklaných hor a strží.

Agnes stála za oknem, její blonďaté dlouhé vlasy už nebyly tak zářivé jako dřív. A snad se do nich vmísil strach a také předlouhá léta válečných starostí. Možná i její staré nenaplněné přání: už dlouho toužila po dítěti. Teď stála osamocená v hájovně, kde se za poslední roky mnoho změnilo. A přece na pohled jako by všechno zůstávalo při starém.

Její tvář byla po dlouhé zimě sametově bledá. Skrze hebkou kůži prosvítaly drobné pihy, jež zvýrazňovaly tvar jejího obličeje. Přecházely přes rovnou hranu nosu, aby se jemně vynořily kolem výrazných lícních kostí a potom rozplynuly ve skráních. Oči měla doširoka rozevřené. Jejich modř připomínala horskou nezkalenou oblohu za jasných dnů. O Agnes muži říkali, že je usměvavá, avšak v jejích rtech se zračilo napětí. A když se při nádechu zachvělo její chřípí, každý čekal, že se ta hebká ústa protáhnou k úsměvu. Byl to ale jen záchvěv, stín vlastního dechu, který stále rozehrával tu věčnou hru, jež se promítala do jejích koutků. Kolem nich se na každé straně vytvořily první vrásky: drobné, téměř neviditelné… vrásky.

Zadívala se na Rona, právě zvedl hlavu. Mírně se natočil, jeho střapaté černobílé uši nehybně visely podél hlavy. A tmavé oči plály jako uhly, ve kterých právě někdo rozsvítil. Vycítil její pozornost, ale ani se nepohnul, čekal. „Děcko,“ zašeptala tiše a měkké slovo vyjevilo myšlenku, „to jediné, které máme.“ Smutně se usmála. Ron opět složil hlavu na prahu své boudy.

Slunce právě přecházelo temný skalní útes, lemující paseku Olšanovy hájovny. Pomalu ho obestupovalo svými světelnými pažemi, aby jej nakonec prosvětlilo zcela. Otevřela okno. Ron lehce pootočil hlavou, snad aby se ujistil, že je to jeho paní, kdo ho pohledem provází. Když krátce zavětřil, usmála se, zavřela oči. Potom čekali na světlo oba společně, pes a jeho paní. První záplava paprsků rozehřívala chvějící se dychtivá víčka. Stála v okně, nehybná jako sfinga. Ron se pomalu postavil na všechny čtyři a dlouze protahoval svůj strakatý hřbet. Na hájovně začal nový den.

Agnes se nadechla jiskřivého vzduchu, zhluboka, jak nejvíce jen mohla. Když ucítila vlhký chlad hluboko v plicích, otevřela oči. Dívala se do slunce, jež zaplavilo oči vzpomínkou. I její tvář v sobě odrážela minulost. Obraz se linul s vůní zmizelých let, jako dým nad ohněm, který již dohořel.

Byl leden 1943, v rozhlase vyhrávali Wagnera. Temné tóny ponuré skladby v sobě ukrývaly zmar. Nesly se z ruských válečných polí do daleka. Agnes je slyšela stejně zřetelně, jako by to bylo dnes. Po chvíli úmorného ticha komentátor přečetl zprávu o tom, že bitva u Stalingradu skončila. Nikdo neřekl, kolik německých vojáků padlo, kolik jich skončilo v zajetí.

Agnes u okna vytryskly slzy, stále myslela na Jürgena. Kdy ho viděla naposledy? Kladla si otázku. Ale její bratr přežil Stalingrad i Kursk, i obléhání Kyjeva. Doma byl naposledy více než před rokem. V duchu počítala měsíce. Od té doby o něm nikdo nepodal rodině žádnou zprávu.

Vzpomínala na jeho hrubý hlas, nikdy se nehodil k jeho hubené tváři. Hodně se v Rusku změnil. Jeho horlivost a předválečný zápal se s prodlužující ofenzívou na východě vytratily. Když chtěl na první dovolence mluvit se svým švagrem, na Podskalí ho nezastihl. Olšan raději před ohlášenou návštěvou zmizel v lese. To zimní stísněné odpoledne roku 1943, plné nejistoty a smutných fanfár, přivezl Olšan domů štěně. Když vytáhl z brašny motorky ustrašeného tvorečka, Agnes se usmála, poprvé toho dne. Psík pomalu vykročil na svých nemotorných nožkách. Na umrzlém sněhu se silně zapotácel, ještě jednou ztratil rovnováhu, pak si to nasměroval rovnou k ní.

V uších jí zazněl Janův smích. Jak dlouho ho takto neviděla. Svraštila čelo úsilím vybojovat ten starý obraz. Ano, uvědomovala si, že měla představu o sobě, o Janovi a celé jejich rodině. V tváři ji stále šimrala Ronova jemná štěněčí srst. Hebce jí klouzala mezi prsty, když si ho přiložila k líci. Cítila jeho horký psí jazyk, když jí olíznul tvář, i jeho ostré zuby.

„Odkud ho máš?“ prsty jako hřeben projely po hřbetě malého německého ohaře. „Vyřadili ho z chovu,“ usmál se Olšan, „prý má předkus.“ „Cože má?“ Agnes zvedla psíka před obličej a pozorně si ho prohlížela. „Vždyť je tak krásný, kdo ho vyřadil?“ Olšan zaváhal, věděl, že jeho žena neměla na škole zrovna Karla Ditricha v oblibě. Nikdy mu neřekla proč. Psík zakníkal, mateřsky ho přivinula k hrudi a ohlédla se ke svému muži. „Nejslabší štěně z vrhu,“ řekl jen Olšan stroze, „bez papírů.“ Promnul si unaveně tvář, nahodil brašnu z motorky na rameno a odešel k hájovně. „To je od Karla Ditricha?“ zavolala. Ale on se ani neotočil. Jen kývnul hlavou a zmizel ve dveřích.

Štěně jí to odpoledne udělalo radost, i když stále myslela na Jürgena. Už tenkrát se jí v hlavě honila jediná otázka: žije bratr ještě vůbec, nebo ho u Stalingradu zajali, stejně jako tisíce dalších německých vojáků? Starý Schreier, jejich otec, který bydlel na statku, dva kilometry přes les u Woitzdorf, poslední týdny téměř nevycházel. Celé dny jen proseděl u rádia, poslouchal zprávy z fronty. Bál se kulhavého Johana, zdejšího pošťáka, stále víc. Mnoho úmrtních oznámení již po okolních samotách roznesl, ten malý kulhavý skřet. Ale ani starý Schreier, ani Agnes nemohli tušit, že Jürgena zasáhla střepina šrapnelu už v půlce listopadu 1942. Měl štěstí, když se dostal do letadla, a potom do polního lazaretu v Kyjevě. Tam strávil téměř dva měsíce na lůžku. Mezitím Stalingrad padl. O tom, že Jürgen přežil, se Agnes i otec dozvěděli až v půlce února.

Slunce posunulo svoji hranici štěstí o pár centimetrů níž. Agnes zaklonila hlavu, rukou si pročechrala vlasy spadající dozadu k ramenům. Otevřela oči, oslněna zázrakem světla a vzpomínek, které samovolně přicházely jako jarní voda v řece Moravě, jako moře, které zaplavuje svým příbojem písečnou pláž. A ona vždycky chtěla vidět moře…

Když se otočila tak, aby ji slunce neoslňovalo, všimla si, že místo u boudy je prázdné. Oči si pohotově zastínila dlaní. Klouzala pohledem nejprve po louce k útesu a zpět. „Rone!“ Měkké zavolání se rozletělo k horám. Vyklonila se z okna, jak nejvíc to jen šlo, pak se otočila k lesu za hájovnou: „Rone, ke mně!“ Jenže slova pohltily větve stromů. I cesta sem na Podskalí byla opuštěná. Agnes se narovnala, ustaraně ohrnula neposedné vlasy, nejprve prsty, potom je dlaní přitiskla ke spánku. Všude se rozhostilo ticho, narušené jen sojčím varovným pískáním. Z lesa, snad kilometr za útesem, se ozvalo krátké psí zaštěknutí. Nad stromy v zápětí vyletělo hejno divokých holubů. A znovu se kolem rozprostřelo ticho oceánu před bouří. Téměř sváteční ticho, místo u boudy je prázdné…

III.
Muž, který ztratil sám sebe, Olšan

Olšan procházel mezi vzrostlými stromy. Na rameni se mu pohupovala těžká kulovnice, jejíž řemení se zaplétalo s lesnickou koženou brašnou. Vzal si ji toho rána na obchůzku s sebou. Kdyby se ho někdo zeptal proč, přesně by odpovědět nedokázal. Marně vzpomínal, kdy ho chladná ocel vrtané hlavně chladila v lese na zádech naposledy. Šel pomalu, zamyšleně se rozhlížel kolem sebe. Ukazovákem narazil na kořeni nosu na stříbrné „himmlerovské“ brejličky, které mu neustále sjížděly. Cítil se nesvůj již delší dobu. Myslel na matku, která se, na rozdíl od něho, začátkem války přestěhovala i s bratrem do Olomouce. To on zůstal s německou ženou v Sudetech. Všichni jeho kamarádi odešli, téměř všichni. Ze třídy šumperské měšťanské školy tu zůstalo po záboru pohraničí jen pár Čechů, většinou kvůli majetku. Ale on, Olšan, své lásce věřil… Blázen. Měli svatbu v kostele v Grumbergu, bylo to v létě 1938. Brali se s Agnes navzdory všem, navzdory času i zemi, která se za necelý měsíc měla rozpadnout.

Do chrámové lodi pronikalo světlo přes barevná sklíčka horních oken. Skromné vesnické varhany vyhrávaly naplno. Hoch, který šlapal na pedály dvou spřažených měchů, měl co dělat, aby udržel sílu a pravidelnost zvuků. Ty nebyly tolik barvité jako ve velkém šumperském kostele svatého Jana Křtitele. Nesly však s sebou sílu upřímnosti okolních hor.

Olšan přivírá oči, mladé jarní listy kmitají kolem jeho hlavy. Již vidí ten horský kostel v Grumbergu, slyší zvon i varhanní chorál. Přes malý hřbitov právě přichází svatební průvod, v jehož čele je on sám ve sváteční lesnické uniformě. Vede si Agnes v bílých svatebních šatech. Za nimi přicházejí mezi hroby ke kostelu další hosté. Je mezi nimi i bratranec Lubor Přikryl v důstojnické uniformě. Vedle něho kráčí Olšanova teta s babičkou Františkou z Temenice, jež se po kamenité cestě ke kostelu sotva vleče. Olšanovi spolužáci doplňují dlouhé procesí. Hned za nejbližší rodinou si spořádaně vede ženu Marii Petr Brachtl, majitel nedalekého hotelu Morava. Olšanova první velká láska je pokorně zavěšená v jeho rameni. Kráčí po boku svého muže v elegantním šedém kostýmku. Její tmavé vlasy jsou pevně staženy v cop, stejně jako pohnutá mysl. Dívá se dopředu na Olšana, představuje si na místě Agnes sebe. Ale kdo ví, kolik nepatrných překážek v životě lidském mění osudy, nezvratitelně. Pozoruje nevěstu a její oči kontrolují křivku zaoblených boků. V jejím kroku se snoubí síla mladých let i krása hor, kde se narodila. Nemůže pochopit, jak se všechno kolem ní mohlo během půl roku tak změnit. Petr Marii stále nenápadně sleduje. Když se k ní nečekaně obrátí, dívá se již letargicky k zemi.

Kráčí tu vedle sebe přátelé z lesních samot v okolí – Bozděch a Dohnal. I oni vedou po pravici své ženy. Přes malý hřbitůvek kolem kostela procházejí další hosté. Němci z rodiny Agnes pozvání na tuto svatbu nepřijali. Ani Olšanovi německy mluvící kamarádi se nedostavili, s výjimkou koňáka Heinricha, Olšanova zaměstnance, a podivínského spolužáka ze šumperské měšťanské školy, Karla Ditricha.

Před otevřeným vchodem do kostela stojí starý Schreier, otec Agnes. Průvod se před ním zastavuje. Schreier není svátečně ustrojen, stojí mezi hroby v prostých selských šatech, na hlavě má starý omšelý klobouk. Agnes krátce pohlédne na Olšana a potom se otočí k otci. V její tváři se zračí starost. „Vater!“ polkne jen první slovo. „Mlč a jdi hned domů!“ Schreier tvrdě nařizuje své dceři. Dívá se zpříma Olšanovi do očí. K jeho překvapení mu lesník položí přátelsky ruku na rameno. „Otče, nechte nás!“ mluví potichu, smířlivě. Lidé v zástupu mlčky naslouchají. Starý Schreier polkne, jako by si nebyl jistý, pomalu sundá Olšanovu ruku. „Naše famílie si to nepřeje,“ pronese nejistě. Znovu se otočí k Agnes: „Tak jdi už!“ Ta ale stojí bez hnutí vedle svého nastávajícího muže, pomalu sklopí hlavu. „Co vám na mně vadí?“ Olšan se dívá Schreierovi stále do očí. Celý zástup sleduje s napětím scénu na čele průvodu.

Starý otec se rozhlédne kolem, jako by chtěl vědět, kdo vlastně přišel na svatbu jeho vlastní dcery. „Na tobě nic,“ zašeptá, „ale Agnes je…“ Schreierovi nejde věta z úst. Kdosi z průvodu ho pohotově doplní: „Je Němka!“ Varhany právě dohrály, v zástupu to zašumí. Starý Schreier stojí jako omráčený, všichni hosté se tady před kostelem dobře znají. „Chci jen,“ zmůže se zahanben na chabě znějící slova, „ať je šťastná!“ „Bude šťastná!“ Olšan starému otci znovu položí ruku na rameno, jako by chtěl podtrhnout význam svých slov. „To vám slibuju!“ vysloví zřetelně a nahlas. „Jsme tady na horách přece všichni dobří sousedé!“ Starý Schreier je překvapený upřímností jeho slov. „Já vím!“ pronese polohlasem. Když ustoupí průvodu z cesty, udělá na prsou velký kříž: „Gott segne euch – Bůh vám žehnej!“ Varhany se v kostele rozezvučí svými prostými tóny.

Průvod se konečně dal znovu do pohybu. Starý Schreier prochází proti jeho proudu od kostela ven k bráně. „Na hostinu už nejde,“ zašvitoří jeden z ženských hlasů. Druhý, rovněž ženský, odpovídá: „To nic dobrého nepřinese.“ Schreier jde zvolna unaveným krokem, dívá se zatvrzele k zemi, jako by právě tam hledal odpovědi na svoje otázky.

Olšan stál mezi stromy, právě si narovnal pušku i řemení brašny. Když si dlaní přejel po bradě, ucítil strniště ostré jako břitva. V tom vzduchu kolem něho se mísila vůně lesa i kadidla, vůně horských ocúnů i bytelných kostelních lavic. Vzpomínky v podvědomí vyrážejí opět na povrch jako horský pramen v době sucha. Letí proti proudu času, jako hejno divokých hus nad zemí sněhu. Čas jarního tání je zatím v nedohlednu.

Varhanní hudba doznívá, kněz předstupuje před snoubence, svatební obřad vrcholí manželským slibem. „Já, Agnes, beru sobě vás, Jane, za právoplatného a věrného manžela. Slibuji, že vám zachovám věrnost a lásku manželskou…“ Její měkký hlas je slyšet všude v každém zákoutí: šplhá se podél klenby, odráží se od stěn. Slova plynou, navlékají se na nit jako korálky. A uši všech slyší každé pohnutí v hlase, i Marie, sedící vedle svého muže Brachtla v první lavici. „…že vás nikdy neopustím, nýbrž budu s vámi všechno, ať v dobrém nebo zlém, až do své smrti snášeti a trpěti.“

Marie sedí v lavici jako přibitá. Má v očích slzy, jedna se právě vydala na cestu: potichu stéká po jemné kůži kamsi dolů k bradě. Cítí její přesnou dráhu, nejprve hřeje, vzápětí chladí. Pěstěnými prsty ji rychle setře. Brachtl se ohlédne, i Lubor Přikryl ve vojenské uniformě ji koutkem oka pozoruje. Její zarudlé oči se lesknou. Marie sedí jako socha, ohromená divadlem, které před ní právě dostoupilo vrcholu. Brachtl do ní jen lehce dloubne loktem, důrazně zašeptá: „Ovládej se, prosím tě!“

Olšan se právě natočil k Agnes. I on odříkává svůj manželský slib. Marie ho pozoruje z profilu, chvíli se jí zdá, jako by se na ni díval. Krásná slova opět plynou v rozlehlém prostoru kostelní lodi: „Já, Jan, beru sobě vás, Agnes, za právoplatnou manželku…“ V Brachtlově tváři se kupí těžké mraky. Obličej Marie je plný slz. Jejich lesknoucí se křivolaké cesty se kříží. Ale ona je neotírá. Když náhle povstane, Olšan na zlomek okamžiku zastaví proud svých slov. Marie rychle odchází uličkou mezi lavicemi z kostela. Lidé se za ní zvědavě ohlížejí.

Brachtl pevně svírá rty. I on chce vstát a odejít za svojí ženou. Lubor Přikryl ho však lehce zachytí rukou za rameno, klidně mu pokyne hlavou. Prostorem se opět nesou Olšanova slova: „…že vás nikdy neopustím, nýbrž budu s vámi všecko, ať dobré, nebo zlé, až do vaší smrti snášeti a trpěti.“

Ani Olšan se však neubránil letmému pohledu na Marii. Právě za ní zapadla těžká kostelní vrata. A snad to ani nebyl pohled, snad to byl pouhý záblesk, který nikdo nezpozoroval. „Co bůh spojil, toho člověk nerozlučuj. In nomine patris et filii et spiritus sancti.“ „Amen,“ Olšan se usmál. „Amen!“ sborově zaševelil dav za jejich zády v lavicích.

Olšan se prodíral hustým mlázím po svahu nahoru, blížil se hřebenové partii hor. Přemítal o událostech posledních let. Přemýšlel o životě, tušil, že se brzy všechno změní. Vzpomněl si na Jürgena, svého švagra, kde je mu asi konec. Poslední zprávy o něm došly jeho otci v dopise v říjnu 1944, potom už nic. Starý Schreier se po událostech u Stalingradu, kde se jeho syn jako zázrakem zachránil, přestal kulhavého pošťáka bát. Nabyl pocitu, že právě jeho syn bude mít to štěstí, že válku přežije. Když sedával u Olšana na Podskalí na nedělním obědě, říkával, že kdo přežil Stalingrad, přežije už všechno. Jeho přesvědčení však dostávalo v posledním půlroce trhliny. Stále čekal, navzdory špatným zprávám, navzdory všem úmrtním oznámením, která došla v posledním roce na samoty v okolí. Stále věřil, že se jednoho dne Jürgen objeví na prahu domu živý. Ale co jiného mu vlastně zbývalo? Většina Jürgenových spolužáků z okolí již padla na různých frontách Evropy. Někteří byli nezvěstní a vypadalo to, že se nezvěstným stal i on sám.

Olšan procházel po starých zbytcích umrzlého sněhu. A i když našlapoval opatrně, přesto se občas probořil. Pozoroval svoje kožené holínky, jak se po starém firnu smekají. Po chvíli zastavil, otřel si dlaní čelo. Stále myslel na Jürgena. Ten den, kdy se oženil s Agnes v Podlesí, ho poznal mnohem blíž. Díval se vzhůru do korun stromů. Tady na hřebeni nebyly tak vzrostlé jako dole u kostela, kde se každoročně konávaly poutě.

Přimhouřil oči: na dřevěném pódiu tu u zahradního altánku vyhrává skromná venkovská dechovka. Je to už téměř sedm let, uvědomil si. Jeho představa samovolně plynula prostorem bez hranic. Svatební hosté tančí přímo pod stromy. Všude se ozývá radostný smích, jako když děti skotačí pod Lounovským jezem. Právě vyhrávají píseň Škoda lásky. Agnes s Olšanem se na sebe usmívají, zavěšení do sebe tančí. Kolem nich se v rytmu hudby vznáší další páry. Zábava plyne harmonicky, směsici měkkých zvuků pohlcují zarostlé svahy hor. Od lesa přichází mladý muž v tmavých golfkách a kožené vestě. Rukávy bílé košile září do daleka. Hudebníci na pódiu dohrají skladbu a vděční tanečníci na „zeleném parketu“ aplaudují. Jen Agnes se ustaraně ohlíží k lesu k Jürgenovi, poznává ho na dálku. Blíží se k davu svatebčanů sebevědomě, s úporným úsměvem na rtech. Za ním se trousí přes louku skupinka dalších mužů. Blíží se jako dravci, vědomi si své síly.

„Tak vidíš, Jürgen je tady,“ Olšan se usmívá, „mají tě rádi!“ „Ty ho neznáš!“ Agnes se v tanci stále otáčí za bratrem, jenž veplul nenápadně mezi hosty. Ale i Jürgen se rozhlíží kolem, je jako orel. Jeho ostře řezaná tvář se stále blahosklonně usmívá. Když zpozoroval sestru s Olšanem, mávnutím vrchnímu sebral půllitr piva z tácu. Ten se jen nenadálým pohybem zapotácel. Pěna kolem cákne doširoka, padá Bozděchovi u stolu na rameno vyžehleného obleku. Jürgen se dívá k Agnes, pozvedne sklenici na zdraví. Pak pije hltavě do půli míry. Prochází pomalu davem tanečníků, vzpřímen, ironicky se usmívá, jeho vysoké holínky se na trávě blýskají. Bozděch si dlaní čistí oblek, jeho žena rukou ukazuje k lesu: přes louku přicházejí od lesa ordneři v bílých podkolenkách.

Jürgen si mezi tanečníky lokty uvolňuje cestu. „Co děláš, vole!“ Muž pod stromy ho chytí za rameno. „Je vožralej!“ Mladá dívka ho táhne zpět do kola. „Vykašli se na něj!“

Hudba stále hraje, Agnes přitiskne hlavu Olšanovi na rameno: „Pojďme odsud!“ Ten se jen usmívá: „Neblázni, dal si trochu do nosu. Za chvíli si všichni připijeme.“ Jürgen je již blízko, znovu zvedá půllitr do výše, dívá se zpříma na Olšana. Pije, hltá, jak nejrychleji může. Pivo mu teče kolem úst na bílou košili. Muzika přestává hrát, všichni aplaudují. I Schreier tleská s půllitrem v ruce. Pěna cáká, svatební hosté ustupují, nechtějí si s ním nic začínat.

„Jdu za ním,“ Agnes má ve tváři odhodlaný výraz. Olšan zavrtí v úsměvu hlavou, chce ji uklidnit, když se za jeho zády ozve známý hlas: „Smím prosit?“ Před Agnes přistoupí Lubor Přikryl v důstojnické uniformě. Agnes je chvíli v rozpacích, ale Olšan jí položí ruku na rameno: „Přece bys bratránkovi nedala košem?!“ Hudba začíná znovu hrát, Lubor a Agnes se nechávají unášet na jejích vlnách.

Olšan se pomalu otáčí k Jürgenovi, který do sebe lije další pivo. Pár metrů vedle něho u dřevěného kiosku sedí osamělá Marie. Jako by nepatřila do rozjařené společnosti. Dobře si všiml jejího upřeného pohledu, velkých očí, které ho pozorují. Má dojem, že se v nich zračí výčitka. Petr Brachtl, si právě připíjí s několika muži u druhého stolu. Živě gestikuluje, hladinka průzračné tekutiny ve sklence bouří. Když do něj Bozděch dloubne loktem, slivovice mu proteče mezi prsty. Již se chce na Bozděcha obořit, ale on posunkem hlavy naznačí, kam má zaměřit svoji pozornost. Marie se stále dívá k Olšanovi, on její pohled opětuje.

Bozděch ironicky roztáhne rty. Jeho orlí nos trčí do prostoru jako zoban. Brachtl do sebe kopne panáka, udeří skleničkou o stůl. Pak projde těžkým krokem mezi stoly, chytí Marii hrubě za rameno. Tančí s ní vzápětí neobratně v davu pod stromy a muži u stolu v čele s Bozděchem se tomu nahlas řehtají.

Olšan se díval na Marii s hořkostí a hrdlo se mu sevřelo. Nevěděl, co má udělat, byl náhle jako v kleštích. Ještě před půl rokem ho milovala, a on ji. Nevěděl dodnes, proč si Brachtla vzala. Úvahy přeťal silný náraz, někdo ho zezadu srazil na zem. „Co děláš!“ zmůže se v překvapení na dvě slova. Má vyražený dech. Opilý Jürgen ho bije pěstmi do obličeje.

Mezi taneční páry proniká skupina německých ordnerů. Jako lavina naráží do mužů i žen, surově je strhává k zemi. „Němci, jsou tady Němci!“ křičí Bozděch, ale dostává ránu pěstí do svého orlího nosu. Muzika stále hraje, i když pod stromy vzniká zmatek. Německý hlas povzbuzuje ostatní rváče: „Mach ihn fertig, bevor es diese tschechische Schweine mit dir machen!… – Nemaluj se s ním, máš je v zádech, český svině!“ Druhý mu odpovídá: „Die greifen nur in Gruppen an! – Všichni půjdou, do jednoho, zmetci zkurvení!“ Kdosi padá na zem jako podťatý.

Olšan se stále nemůže nadechnout, před očima se mu dělají červené kruhy. Jürgen ho dál bez milosti mlátí pěstmi. „Du respektierst unseren Vater nicht! – Nerespektuješ našeho otce!“ Jürgen je značně zadýchaný. „Das sollst du hussen, du Fehlgeburt! – Tohle snad platit bude, ty zmetku!“ Následuje další rána, Olšan má obličej samou krev. Kdosi strhává Jürgena na zem. „Co si to dovoluješ, ty hovado!“ Je to odhodlaná Agnes, chvíli drží bratra za košili. Ozve se suché plesknutí: „Hure! – Děvko!“ Agnes letí na stranu. Muzika již nehraje, i hudebníci se zapojují do vřavy.

Jürgen se znovu otáčí k Olšanovi, jenž se pomalu zvedá. Je zjevně otřesený, klečí na kolenou, dívá se nechápavě vzhůru. Další ránu již příliš nevnímá. Padá na bok jako omámený. Jürgen si na něm vybíjí veškerý vztek: „Du schändest meine Familie, unsere Heimat! – Jen przníš moji rodinu, naši vlast!“ Jürgen pokračuje v cholerickém výlevu jako smyslů zbavený: „Meine Schwester, die Hure! – Moji sestru, tu kurvu!“ Chce znovu udeřit, napřahuje se, svírá pěst. Kdosi ho praští lahví přes hlavu. Sklo zapraská, Jürgen se svalí na zem vedle Olšana.

Agnes stojí odhodlaně nad svým mužem, v pravé ruce svírá hrdlo rozbité láhve, ze které trčí střep. „Tak pojďte!“ dívá se kolem sebe. Ordneři v bílých podkolenkách kolem ní uzavřeli těsný kruh. Z davu se ozve výstřel: „Vojáci jsou tady, na ně!!“ Přikryl ze své armádní pistole znovu vystřelí. Němci se dávají překotně na útěk, táhnou s sebou ještě napůl omráčeného Jürgena.

Agnes v potrhaných šatech se sklání nad Janem, zvedá mu hlavu. Jeho tvář je celá potřísněná krví. Stéká mu ze spánků i z nosu. Pár metrů vedle nich se ztěžka staví na nohy Bozděch. Má sváteční sako roztržené na zádech shora dolů. Dívá se na Agnes podlitýma očima a odplivne si stranou: „Svině, tfuj!!“ Další hlas se k němu přidává: „Německé svině!“ A znovu se odkudsi ozývá další urážka. Svatební hosté kvapem odcházejí. I Olšanův bratranec Lubor Přikryl se cítí nesvůj, škrábe se v rozcuchaných vlasech rukou, ve které stále drží pistoli.

Agnes se snaží zvednout svého muže, ale Olšan je těžce otřesený. Kdosi další ho bere pevně za rameno. Je to Marie Brachtlová. Pohlédne na Agnes, jen na chviličku.

Olšan stojí jako omámený, pažemi zavěšen do obou žen. V hlavě mu hučí, obraz kolem něj se v polostínech rozmazává. „Tak dělej, jdeme!“ úsečný Brachtlův hlas dává všem rázem rozhřešení. Marie odchází jako na povel ke svému muži. Ještě se krátce ohlédne: Agnes podpírá Jana, má hlavu svěšenou, jak Kristus z IX. zastavení Páně na Grulichu, dívá se k zemi. Ten pohled nemůže nikdy zapomenout.

A všude kolem nich byly střepy. Zpřevracené stoly a polámané židle, jako by vztahovaly zpřerážené ruce k nebi. I pohyb listí v korunách stromů ustal. Na obloze se stále více kupily temně fialové mraky. Vítr je přinesl od západu. Uprostřed zdupané trávy ležela dlouhá bílá svatební vlečka…

Olšan vylezl ze svahu na cestu, jež se vinula po vrstevnici na pláně. V hlavě si rovnal myšlenky a seschlou trávou, shrbený, si čistil zablácené boty. Jako už tolikrát ho znovu napadlo, že na svatbě tenkrát selhal. Poprvé ztratil sám sebe. Ani jeho matka pozvání na veselku nepřijala. Nepřijel ani bratr. Cítil se trapně, když ho ve vesnické rvačce zachránila vlastní žena. Dotýkalo se to jeho mužské cti. Dobře věděl, že by se jeho matka po ostudném incidentu ještě více zatvrdila. A tak byl vlastně rád, že se nikdo z jeho vlastenecky smýšlející rodiny o účast na veselce nepřihlásil. Matka byla přesvědčena, že Němci jsou odvěkými nepřáteli Slovanů. Proto sňatek svého syna dost dobře ani pochopit nemohla. Ještě v září 1938 se před obsazením pohraničí s bratrem odstěhovala do Olomouce. Od té doby nikoho z nich neviděl.

Ta myšlenka, že zůstal tady v horách sám mezi Němci, ho pronásledovala celou válku jako noční můra. Občas mu připadalo, jako by na Podskalí jenom zabloudil. Ztratil sám sebe, uvažoval. Ale proč? Měl tady přece svoji ženu, práci, narodil se tady. Tak proč by měl odcházet, uvažoval.

Olšan se narovnal, upravil řemen kulovnice, pomalu vyrazil. Polom, kde pracovali jeho němečtí dělníci, byl odsud vzdálený sotva dva kilometry. Šel pomalu, díval se k zemi. Cesta byla od povozů rozježděná. Šlapal uprostřed po ostrůvku mladé jarní trávy svými bagančaty. Když se v lese pod ním ozval hlasitý ostrý zvuk, zastavil se. Natáčel pozvolna hlavu, aby co nejlépe slyšel. Smrčiny šuměly ve větru svoji nepokojnou píseň. Znovu se začal brouzdat krátkou trávou uprostřed cesty. Udělal sotva pět kroků, za jeho zády se ozvalo zašplouchání. Stáhl pohotově kulovnici z ramene a otočil se zpět. Snad padesát metrů před ním cupital napříč kalužemi Ron.

Když uviděl Olšana, zastavil se. Sedl si na zadek mezi rozježděné koleje. Hleděli na sebe, pán a jeho pes. Tím překvapeným byl však jen Olšan. Ron běžel v jeho stopách z Podskalí přes dvě údolí, mezi skalami Medvědí hory, pak vzhůru do svahu na tuto vrstevnicovou cestu. „Co tady děláš, ty lotře,“ lesník sklopil hlaveň. Ron kraťounce zavrtěl ohonem, ale z místa se neodpoutal. Čekal na povel. Olšan zvedl pravou ruku, jeho pes na něm mohl oči nechat. Krátce mu pokynul dlaní směrem k sobě, znovu a ještě jednou.

IV.
Polom

Nad rozsáhlými horami panoval klid, zdánlivá vidina všech, kdo touží po konci války. Vzduch se nad polomem jen tetelil, i když sněhová pole hlavních hřebenů hor kolem Sněžníku byla na dosah ruky. Všude bzučel hmyz. Kulisu pravidelných zvuků narušovalo jen kovové cinkání. Starý Heinrich se svojí kobylou táhnul k hromadě dřeva silný kmen. Kovový úvazek měkce zazvonil, povolil a znovu se napjal. Čelo klády nekompromisně rozrývalo černou půdu pokrytou jehličím. Shrbený horal s divokým vousem a dobronzova opálenou tváří prásknul opratí: „Hü, vorwärts, kleine, noch ein Stück! – Hyjé, tak jdi, maličká, ještě kousek!“ Kobyla napjala svaly na krku. Pramínky potu se jí řinuly mezi hustou béžovou srstí, její velké tmavé oči odrážely bílý sníh na vrcholku Sněžníku.

Olšan přicházel po cestě mezi stromy, rozhlížel se po pasece. Před ním cupital Ron, jeho vlhký čumák silně zavětřil. „Prr, prrr!“ hrubý hlas kobylu zastavil u hromady dřeva. Heinrich na dálku pokynul hlavou, měl na ní šikmo posazenou vojenskou čepici. Potom svými kostnatými prsty rozepnul úvazek řetězu.

Lesník připnul psa na vodítko, rychlým krokem přecházel planinu. Hmyz bzučel všude mezi jehličím, i v kládami rozryté zemi. Olšan se zastavil u napůl opracovaného kmene: část jeho pichlavých větví se pomalu pohupovala ve větru, část kmene byla pečlivě osekaná. Vedle na zemi ležela sekyra i kovové klíny, pohozenou pilu téměř ukrývala mladá tráva. Hranou dlaně si setřel pot z čela, nervózně rozepnul knoflík těsného límce. Ron zvědavě natočil hlavu směrem ke kobyle, mohutně nabral do plic horský vzduch. Miloval sladký pach koní.

Starý horal se napřímil, díval se k lesníkovi. Ten se dál v údivu rozhlížel kolem sebe. Z trávy u cesty trčely opuštěné bílé násady odhozených krumpáčů a lopat.

Heinrich si mozolnatou dlaní narazil čepici wehrmachtu do čela. Jeho mastné vlasy trčely po jejím okraji všemi směry. „Wo sind andere? – Kde jsou ostatní?“ Olšanův hlas proletěl nad pasekou jako šíp. Jeho němčina byla po letech téměř dokonalá. „Weg sind sie, fortgelaufen! – Utekli!“ Heinrich si otřel rukávem rty plné prachu, potom si odplivl: „Die Russen haben gestern Ostrau besetzt. Keiner weiss wie’s weitergeht! – Rusové obsadili Ostravu, nikdo neví, co bude dál!“ Kobyla sklonila hlavu k trsu suché trávy a svými jemnými pysky nahrnula mezi zuby její první ostré listy. Vodítko se napjalo, Olšan krátce škubnul rukou: „Nech toho!“ Ron ihned povolil.

„Du hast keine Angst? – Ty se tu nebojíš?!“ houkl na Heinricha. Jeho tvář plnou vrásek prozářil úsměv. „Bin fünfundsechzig. – Je mi pětašedesát,“ hbitě prásknul do opratí, „hü, kleine, geh’doch! – hyje, tak jdi, maličká!“ Olšan ho obdivně pozoroval, když energicky za kobylou vyrazil. A znovu je na pasece slyšet to pravidelné cinkání řetězu…

Mravenci lezou přes Olšanovu zablácenou holínku jako po vysokém mostě. V zástupu překračují gigantickou překážku. Jeden za druhým, jako přes hory, pospíchají za svým cílem. Zvonění řetězu ustane, hmyz bzučí dál jako v úle. Heinrich i s koněm stojí na kraji srázu jako zkamenělí. Hluboko dole v údolí stoupá z lesa hustý černý dým. Olšan si bezděky nasune brýle ještě více na kořen nosu, jako by nevěřil vlastním očím. „Raškovské samoty!“ hlesne pro sebe udiveně a z brašny pohotově vytáhne dalekohled.

V.
A kolem nás je ráj

Hlubokým údolím se vinula prašná cesta. Mezi stromy za zatáčkou se něco pohnulo, odkudsi shora ze stráně se ozvalo zařinčení. Tříštění skla se naráz rozléhalo všude kolem. Jako by někdo nožem řízl do ticha. Ale i tento ostrý zvuk se utopil v pichlavých větvích starých smrků. Skupina mužů si to rázovala po vyježděných kolejích staré lesní cesty. Vysoké holínky snad pětadvaceti chlapů dopadaly nepravidelně na její vlhký povrch a překotné nárazy kožených podrážek se tříštily o kameny a štěrk. Kdesi uprostřed mezi nimi chrastila kola malého vozíku. Jeho železné obruče nepravidelně rachotily po kamenech, po chvíli v písku ocelově tiše zvonily. Tisíce drobných kamínků, tisíce malých zemních zvonů.

V čele partyzánské skupiny odhodlaně kráčel Petr Brachtl, jeden z mála českých mužů, kteří tu zůstali v pohraničí po celou válku. Měl důvod neodcházet, jeho hotel Morava mu zajišťoval prosperitu i v těch nejtěžších dnech. Po záboru Sudet jen přepsal název na Mohrau. Potom se přihlásil na německý berní úřad. Brachtl byl vždycky přičinlivý, vůle přizpůsobit se, přežít, mu byla vrozená. Věděl vždy, na kterou stranu se má přidat. Měl v sobě vnitřní hodiny života. Naslouchal jim. Již před dvěma měsíci navázal spojení s chlapy, kteří odsud odešli v osmatřicátém roce. Jádro partyzánské skupiny se vytvořilo teprve před několika dny. Její politický rámec byl dán v okamžiku, kdy tito muži, v čele s bývalým důstojníkem československé armády Luborem Přikrylem, založili ilegální okresní národní výbor.

Brachtl rázoval sebevědomě, jeho vysoké černé boty, stažené pod koleny elegantními řemínky, se leskly novotou. Na rozdíl od ostatních, bylo jeho ustrojení dobře promyšlené. Ta horda mužů na horské cestě za ním mu dodávala sílu k letu. Na zádech mu na řemeni poskakoval ruský samopal Špagin. Stále se rozhlížel po okolních stráních, kde mezi stromy prosvítaly tu a tam bílé zdi lesních samot.

Na hlavě ruskou vojenskou čepici, na níž se blýskla rudá hvězda. Z ramen mu splýval dlouhý kožený kabát, odshora rozepnutý. Pod ním mu na opasku visela německá pistole Parabellum. Jen dva kroky za ním si to supěl tlustý Dohnal, Olšanův spolužák. Ohnutou rukou držel pevně řemení své karabiny a jeho rosolovité tváře se za pochodu rytmicky rozechvívaly.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy 7 dní hříchů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.