Marie Majerová

Marie Majerová vychodila měšťanku v Kladně, potom byla jako služebná rok v maďarské Budapešti. Po návratu pracovala jako písařka v Praze. Sama se vzdělávala, účastnila se kulturního a politického života mezi dělnickou mládeží. Nějaký čas pobývala Marie Majerová ve Vídni, kde byl její muž redaktorem českých Dělnických listů. Když se jí naskytla příležitost, odjela do Paříže a přitom externě navštěvovala přednášky na Sorboně. Později se doma věnovala politické práci a žurnalistice jako členka sociální demokracie, do roku 1921 vstoupila do KSČ. V roce 1929 dočasně stranu opustila. V době německé okupace nemohla Marie Majerová publikovat. Po válce se vrátila ke své literární činnosti a novinařině. Také je známá svými překlady z francouzštiny a ruštiny. Velkou část její tvorby zaujímají také knihy pro děti a mládež.

Nejkrásnější svět

Románový obraz českého života na vsi a v Praze od doby před 1. válkou až po prosincové události r. 1920. Hrdinka románu Lenka, jedna ze tří dcer despotického venkovského mlynáře, se nechce spokojit s neradostným a nedůstojným údělem venkovské ženy a prchá ve chvíli vzniku první světové války z domova.  Lenka se na rozdíl od svých sester, unikajících z dosavadního života výhodným sňatkem, probojovává posléze ze zmatků svého srdce v ovzduší válečné Prahy až k idealizovaným názorům revolucionářky...

Marie Majerová

Nejkrásnější svět

2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Marie Majerová – heirs c/o DILIA, 2013

© JHuslík, 2013

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87808-38-2

Obsah

Marie Majerová

Blankytná obloha

Domove, domove...

Mezi zahradami

Dlaně ukřižovaných

Venit hora

Živote sladkosti...

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Blankytná obloha

Rodička leží po bradu ukryta pruhovaným kanafasem. Domácí lidé odešli do kostela s dítětem, zbyla tu sama, nespí a přemýšlí.

Dům zesvátečněl tichem.

Druhá postel, vysoko nastlaná, tyčí se v koutě protějším, nad ní obrázek ve zlaceném rámě. Křtiny v panském domě jsou na něm zobrazeny rukou umnou a vtipnou.

Pošesté na ně žena hledí za stejných okolností. Jindy než v šestinedělí věru nemá kdy! Pošesté!

Netrpělivě si podložila hlavu rukou. Týden již nevyšla z pokoje, neví, co ostatní děti tropí, a hospodářství jde jistě od pěti k čtyřem. Vzdech stísněné hrudi projevoval.nevrlost. Taková ztráta času!

Ale dítě je hezounké!

Sotvaže ponejprv spatřila husté, černé vlásky, přitisklé první karkulkou, oči s dlouhými brvami, slastné teplo se jí rozlilo nitrem. Hřeje i teď. Viděla s potěšením, jemuž nedovedla odolat, jak je odnášeli do kostela, čiperné, s ručičkami již nezavinutými, v růžových stužkách.

Ostatně vždyť nemá ještě tolik dětí! V rodině pana otce bylo dětí sedm a sama jez jedenácti.

„Čím větší rodina, tím větší čest,“ přišlo jí na mysl.

Říkalo se tak. A pohladila dlaní peřinu. Jenže je přece nějaký rozdíl!

Když se narodil první syn, tu bylo slávy!

Vedle dvou vzácných kmotrů (dbala, aby se skmotřila s bohatými sedláky) dostavilo se veškeré příbuzenstvo. Slavnostně popíjeli kávu a čaj. Hojná drobotina, která se shromáždila v hodovní světnici, prala se pod stolem o cukrátka a dragantová miminka. Hosté po sobě házeli cukrátky po starém zvyku. Když vypili punč, vybuchl tajený hněv jednoho z kmotrů, že se hoch nejmenuje po něm, ale Antonín po druhém.

Příští křtiny se obešly beze sporu; chlapce pojmenovali Josefem. Za rok přišla Marie, pak Anna; křtiny byly tišší a tišší; každoroční přírůstek byl vítán jako věc přirozená, ani veselá, ani smutná.

Po čtvrtém dítěti byla ještě dvojčata; žila jen šest hodin a zemřela. Nikdo pro ně neplakal a nikdo jich ani nevzpomínal. V paměti zbyla jen těžká nemoc, která hospodyni na čas vzdálila z vůdčího místa v domě.

Hasnoucím zrakem tehdy sledovala, co mohla z lože postihnout. Byla nešťastna vlastní nečinností. Oba hoši, roztrhaní a umazaní, hlučně vpadali do kuchyně, kam se dala přenésti. Venku na matčinu nemoc zapomínali a oddávali se divokým hrám. Dusné ticho v kuchyni je zaráželo. Ztichli jako politý plamen, doplížili se k oknům a usadili se do výklenků. Dorozumívali se pomžikáváním a šklebením a hledali záminku, aby zase zmizeli. Tříletá Marie trpělivě houpala kolébkou, kde spala její mladší sestřička, nebo se chytala postranice a broukajíc hladila dlaní voskově žlutý matčin obličej.

Mlynářka z toho vyvázla, ačkoli i paní Kaftanová, stará, zkušená paní Kaftanová, začínala mluvit o lékaři. Najednou okřála a dokonce omládla. Nastaly dobré časy. Manžel byl v laskavém rozmaru, mlýn vesele klapal a každým otočením kola přinášel stříbrný zisk. Karta ve hře byla příznivá; pan otec neprohrával. V takovém ovzduší těšila mlynářku práce, neboť byla radováním, nikoli břemenem.

Kupovali hospodářské stroje, dobytek, nejstaršího chlapce vypravili do Němec. O výročním trhu v okresním městě stržil pan otec za obilí peněz jako želez a ještě vyhrál do rána pořádný nádavek v kartách. Dříve než čeledín zapřáhl k návratu, koupil těžký zlatý šperk, náušnice a prsten s granátem. To vše položil mlynářce do klína. Mlynářka pak chodila na mši v hedvábných šatech, ztučněla a tváře měla bílé a hebké.

Ale přišly dva suché roky.

Zrno se vydrolovalo ještě na poli. Oves nebyl vyšší než tráva. Ve mlýně náhle pocítili neúrodu, vzpamatovali se z marnotratného snu, stiskli groš v dlani a začali spořit.

Ženy, pracující přes den po hospodářství, přestaly si odnášet v klíně brambory a zadinu. V pátek zadělávala mlynářka z dvojí mouky. Dorůstající děvčátka se zaučovala domácím pracím, pan otec propustil mladšinku.

A právě v této zlé době přišla třetí holčička, nečekaná a uvádějící matku do rozpaků. Pro slavnost jejího křtu prostírá děvečka vedle v kuchyni damaškový ubrus, urovnává porcelánové koflíky a staví bábovku doprostřed stolu. Křtiny budou tiché, sotva jaké.

Vyhlédala dveřmi. Zvedla hlavu, zachtělo se jí vstát, ale slabost ji opět přitiskla na lůžko. Vtom se přiblížily k oknu hlasy; již byly v kuchyni, a teď Kaftanová otvírá a hrne se dovnitř. Zpod rezavé, kdysi rudé křestní pokrývky s vyšitým křížem vyjímá naditou peřinku a klade ji vedle ženy:

„Tu je, matičko, vaše dcera, křesťanka Magdaléna.“

Bezděky se usmála. Přitiskla k ňadrům balík růžových Stužek. Cítila v slabosti stárnoucího srdce, že hezký tvoŘeček k ní nese lásku.

Dítě rostlo jako ostatní; nejdřív jen pilo, pak si broukalo, ale přelétavé úsměvy matku víc dojímaly než u druhých dětí. Jednou se vítězně posadilo a od těch dob chtělo sedět pořád. Mlynářka nastlala pytlů na podlahu a usadila je do režného hnízda. Pak se podařilo neovládaným rtíkům utvořit dvě slabiky, v nichž matka slyšela své jméno. Pak chytla do náruče první nesmělé krůčky. Srdce se jí zrovna zatřepalo radostí.

Neslušelo se, aby mlynářka tak velké batole ještě chovala. Činila tak jen úkradkem a poslouchala u vytržení, jak dělají hodiny, jak je Lenka velká, jak má ráda maminku, jako by to slyšela ponejprv v životě.

Byly tu přece chůvičky, Marie s Annou, a ty střídavě vláčely Lenku na zádech, když mlýnští pracovali.

Znojné letní odpoledne vidělo v obci často jen děti do deseti let. Kdekdo se potil na poli.

Na pažitě před mlýnem se shromáždily chůvy se všemi vesnickými nemluvňaty, pokud je nehlídaly vetché stařenky. Děvčata ze mlýna opatrovala nejmladší, usazenou na Vysloužilé zavinovačce.

Za pestrým dětským táborem stál mlýn širokých kamenných zdí, s ovocnou zahradou vzadu, s květinovou zahrádkou vpředu, s holubníkem a s přístavky, s prudkou vodou v strouze, sám rozložitý a  hrdý uprostřed jako zemanská tvrz.

Děti vyráběly bochánky z jílovité hlíny, sypaly je utlučenou cihlou, a když se jim nejlíp povedly, přibatolila se Lenka a ručkou plnou důlků všechny rozmetla.

„Tak! Můj také zničila!“ řekla Anna a blýskla zle očima.

Ale Marie políbila zaprášené ručky, dala se oddaně vykrákat a nadšeně pochlebovala:

„Lenička všechny koláčky snědla !“

Anna chvíli mlčky sledovala Marii, pak vyhrnula pohrdavě ret a vybídla nerozhodnou dětskou družinu:

„Nechrne je a pojďte hrát drápky!“

Usedly do kruhu, spěchovaly zemi a vymršťovaly oblázky do výše, lapaly je a shrabovaly svižnými prstíky. Vystřídaly se svorně ve hře a nakonec vzájemně prohlížely a posuzovaly své drápky. Černé oči Lenčiny je dychtivě pozorovaly. Najednou holčička natáhla paži a zavřískla tak vztekle a silně, až se všechny polekaly.

„Chce drápky,“ uhodla Marie.

„Všechno chce,“ mínila Anna vyčítavě.

A hned své křemínky schovala do kapsy kratinké spodničky.

„Je malá, viďte?“ bránila ji Marie před ostatními.

„Ne že je malá, aleje všeho chtivá!“ žehrala Anna.

Některé dívky půjčily Lence oblázky, ale dítě je vzalo a rovnou do úst.

Marie se polekala.

„Do pusinky nesmíš!“

Brala jí oblázky z pěsti a rozplakala ji. Rychle vymýšlela novou kratochvíli.

„Pojďme do lesa! Šly byste?“

Les, to se dětem líbilo. Les byl lepší než mlýn, vábil půvabem něčeho zakázaného. Chůvy obtížně vstávaly s děťátky na zádech a Marie se pokoušela utišit pronikavý nářek Lenčin:

„Pa, Lenka půjde pa!“

Dítě umlklo, vzhlédlo k ní, zasmálo se skrze slzy a zatleskalo.

Marie si holčičku přivázala zástěrou. Byla těžká; chůvička se všecka uřítila, než ji na křehkých zádečkách vynesla do vrchu. Ale na kopci slunce zářilo tak přitažlivě* že i tíže ulevovala, a děti se rozběhly jak okřídlené.

Zpěv nesčetných skřivanů splýval nad zemí stříbrnou záclonou. Obilné klasy šustily dětem nad hlavami; červené máky dosahovaly jejich úst a chrpy bílé, modré a růžové tančily jim před očima. Jílovitá cesta byla vyprahlá, až pukala. Do štěrbin lezly májky, mravenci; na stéblech se houpala slunéčka sedmitečná, hbitě před dětmi prchali mědění střevlíci. Všechno je vybízelo k poskoku.

Jinak bylo v lese. Dech se tu tajil, hlasy ostýchaly. Kořením prchlo jehličí, lišejníky a jalovec; žlutá třezalka se chvěla na olistěném stvolu, kmitavá sluneční skvrna, zajatá ve tmě, jíž vrcholky sosen obrnily les. Děti se stulily do mechové jamky.

„Poslouchejte, jak tichý muž jde lesem,“ zahájila Anna obvyklé v lese strašení.

„Jaký je? Co dělá?“ ptaly se zdušené. Bály se i radovaly.

„Je tenký, dlouhý jako borovice, nohy samé kořeny, hlavu zelenou. Chodí s ukazováčkem na ústech, a kdo hřmotí, toho promění v jalovcový keř,“ vymýšlela si Anna, sama vzápětí věříc svým smyšlenkám.

„Slyšíte ho?“ dosvědčovala si.

Děti ani nedýchaly, naslouchajíce lesnímu tichu.

Straka zatloukla křídly, poplašeně zakřičela.

„Vidíte, ta se ho polekala. Teď ji potrestá. Připíchne ji ukazováčkem na mrak,“ dokazovala Anna.

Děti se bály ohlédnout i pohnout se. Teprve za chvíli zašeptala Běta Kaftanová:

„A je to pravda, že u vás ve mlýně je vodník?“

Tomu se hoši pošklebovali; nevěřili ve vodníky, protože doma je strašili vodníkem příliš usměvavě.

Ale Anna řekla pohotově:

„U nás není, bydlí v rybníce u hořejšího mlýna.“

Jí uvěřili. Byla přece ze mlýna!

„Zato je v naší studánce rusalka,“ dodala honem.

„A nebojíš se chodit pro vodu?“

„Nám neublíží. Kdybychom ji viděli, máme volat, že jsme Bilanskovy ze mlýna, povídal tatínek.“

Marie zaražena mlčela. Zdálo se jí, že Anna lže, otec s dětmi nemluvíval, ten dovedl jen rozkazovat. Ale jista si nebyla. Možná, že bylo všechno pravda; vždyť i malá Lenka jí někdy připadala krásnou rusalkou.

Vyslovila svou myšlenku.

Ale zrzavý Jiří Hladík zapochyboval:

„Taková černá? Spíš by mohla být cikánkou než rusalkou.“

Malé chůvy se dlouho oddávaly blaženému strachování z nadpřirozených bytostí. Pak se nasytily tajemných věcí, pustily se do ryčné hry, která je přivedla na kraj lesa.

Odtud bylo vidět na silnici. Přešel člověk s kosou na rameni; podobala se ohňovému záblesku. Pasák nesl žencům dva veliké džbány. Z obzoru vylezly známé zeleně natřené vozy-domky, blížily se a rostly, až děti rozeznaly kóně i okénka.

Hoši jim vyběhli naproti a vrátili se s ústy plnými novinek. Z dálky volali:

„Komedianti! Cikáni!“

„Vezou koníčky! Budeme se točit!“

„A psy!“

„Bílou kozu!“

„A kotle!“

„A knoflíky jako hroudy!“

První se zděsila Marie. Vzpomněla na slova Jiřího Hladíka.

„Cikáni! Ach, jemináčku, vezmou mi Lenku!“

Chůvy se zvedly jako splašené hejno a pádily lesem, po mezích, cestou necestou. Marie bez dechu doběhla do mlýna.

Mlynářka byla již z pole doma. Veselý oheň praskal pod pláty, voda bublala v hrnci. Ulekla se, když Marie vrazila do kuchyně zsinalá, rty zmodralé, oči vytřeštěné, ruce poškrábané.

„Co se stalo?“

„Cikáni... jeli po silnici. Vzali by nám Leničku... Je černá jako cikánka. „

Pod klenutím v bezpečné kuchyni si oddechla. Tady byla chráněna jako za dvacaterými hradbami. Ach, doma je dobře! Všecko je do běla vydrhnuto, s moučnými návějkami v koutech. Dubový stůl a lavice v rohu, staré židle, z jejichž opěradel povypadaly součky, špížka s dvěma dírkovanými plechy jako s dvěma bdělýma očima a všude odraz bílých stěn, na nichž, samojediný, visel Kristusek, rozpínaje zlaté ruce na černém dřevě kříže. Uschlý věneček božítělový visel na kropence blízko dveří. Kočičky byly zastrčeny za kalendářem od kominíka. Oboje ochrání ji před zlými duchy, matka pak před cikány. Ach, dobře tu je!

„Tos měla nahnáno, „ řekla mlynářka.

Opatrně vzala Lenku do klína. Marie v radosti, že vyvázla z nebezpečenství, objala obě tenkými pažemi, kam až dosáhla, a přitiskla se k nim útlou hrudí s poplašeně buchajícím srdečkem.

Znala zatím jen tyto drobné děsy. Ale dospívání mělo jinou zásobu, nejen pro Marii, ale také pro Annu.

Často posílali školačku Annu do hostince, aby vyzvěděla, hraje-li pan otec v karty a s kým sedí.

Děvče vyšlo zamračeně do noci. Překračujíc práh vrátek, vykrojených do vrat s cihlovou stříškou, zachvělo se chladem neurčité bázně.

Obyčejně Anna večer nesměla z domu. Ve dne, to už poznala hned při prvním kroku bílou silnici s pestrým štěrkem uprostřed, kučeravou stráň před sebou, napravo kopec a nalevo les. Ale teď je všude černo a prázdnota. Což je-li hned za prahem hluboká propast, kam se zřítí, jakmile krůčkem pokročí od vrat? Nikde opory pro zrak, všude temné hlubiny. Jen vysoko nad hlavou se zmíravě chvějí žluté tečky hvězd, a pod nimi tma ještě nejistější.

Pomalinku a opatrně šinula bosou nohu po zemi, nastražena, aby ihned couvla, kdyby jí dal hmat sebemenší výstrahu. Když zprudka vychýlila hlavu, rozhrnula se tma jako černá sametová látka a pohladila ji po lících.

Dotek tmy jí připomněl netopýry, kteří lítali v noci a zaplétali se děvčatům do vlasů. Myslila také na stíny mrtvých, které se kolem půlnoci rozcházejí z nedalekého hřbitova po silnici a nahlížejí okénky do bývalých domovů. V tu chvíli se hodiny ve světnicích znenadání zastavují, kropenky na stěně se šikmo sesmykují a lžíce v lžičníku úsečně cinkají. Lidé se žehnají křížem a děti lezou matkám do záhybů suknic ze strachu, aby pro ně někdo nepřišel.

Bylo jí do pláče, nejraději by se schoulila do ježčího klubka. Chránila se vystrčit do tmy loket, malíček. Chvilkami naslouchala tichu, zčeřenému zdušeným zvukem vody, černým jako tma. Mlýnský potok tušila jako čenichajícího nočního dravce, prometávajícího všechny kouty; již byl u ní, studil blízkostí čumáku, a zase umlkl a za chvíli oznamoval svou přítomnost poselstvím větru z veliké dálky.

Naslouchala nedůtklivě. Je to skutečně jen zvuk vody, anebo přetvářka úkladné noci, která pro ni obmýšlí zlé?

Co se toho ve mlýnici naposlouchala!

Krajánek vypravoval o ženě pohodného, která klela a rouhala se. Sotvaže ústa otevřela k bohaprázdným řečem, spadl koňský hnát ze stropu, zrovna před ni. Div se nezadusila zlým slovem. Ach, kdyby se teď Anně něco položilo přes cestu nebo ji to chytlo za ruku, za cíp zástěry! Anna se tuze o sebe bála a při každém malém nebezpečenství se bránila na život a na smrt.

Odnedávna se takto končila ve mlýně každá neděle, nebyl-li pan otec ve světě. Jakmile třináctiletá Anna uklouzla večer do mlýnice a zakuklila se do čarovného přediva večerních hovorů, které plynulo hladce a ustavičně jako voda v strouze, již ji hledali, našli ji, vytrhli z kouzel a postavili doprostřed noci. A dívka se vždy znovu lekala a děsila tmy.

Jinak měla mlynářka pravidelné a přesné zpravodaje, kteří ji vždy uvědomili, upadl-li pan otec mezi dvaatřicet loupežníků. Dovedla každého za novinu odměnit podle stavu a hodnosti: koňačce klín zadiny, poštovskému na pivo, mlékaři pytlík výražky. Ani hospodyně ze statku nevyšla naprázdno za takovou novinu, jakou například kdysi přinesla panímáma Hladíková.

Šla z Velkých Jiren z pohřbu a viděla stát před hospodou vůz pana otce Bilanského, plný čerstvě napečeného chleba. Pan otec jel s chlebem do Prahy, cestou se stavěl na jednu, zastihl v hospodě společnost, přisedl, a byl ztracen. Když Hladíková nahlédla k hráčům okénkem z výčepu, spatřila v banku zelenat a modrat se papíry. Zděsila se, pomyslila na svého, jenž ji také trápíval karetní vášní, politovala mlynářku, zavolala si ji do koutka vrat a důvěrně jí oznámila, co viděla.

Mlynářka stiskla tenké rty, takže jejich úzká červená čárka skoro zmizela, její obličej zpřísněl a pobledl. Oblékla se ne pomalu, ne rychle a vydala se do Jiren. Kráčela jako mladice, kdo se k ní cestou přidružil, nestačil jí a také na své řeči neobdržel kloudné odpovědi. Mlynářka nepromluvila ani v jirenské hospodě, ale mlčky, vzpřímená a hrozná jako duch, šla rovnou k banku, shrábla peníze do zástěry, a než se omráčení hráči nadáli, byla ze dveří.

Následoval ovšem poprask, hostinský sebral karty, ale pan otec přece dojel s chleby správně do Prahy. Navrátiv se, plnil mračnou zlobou celý mlýn. V zadním pokoji, posledním ze tří mlýnských světnic, bylo proneseno lecjaké slovo, strašnější, než jaké z úst vypouštěla pohodná, aniž se objevil trest v podobě koňského hnátu. Mnohdy se pan otec tak zapomněl, že zvedl ruku na svou ženu. Po takovém neštěstí zpravidla zbývaly zřetelné stopy na nářadí, uhnula-li panímáma včas.

Byl tu zprohýbaný cínový svícen, naražený o stěnu, byly malé jamky v omítce, vytlučené těžkými předměty zprudka vrženými, byla prasklá zadní stěna skleněné skříně, naplněné svátečním nádobím, a konečně zela tu i ve stropě malá, černá tečka, na niž bylo třeba teprve upozornit, měla-li být spatřena. Tento černý bod, podobný mouše, nesmazatelný bod po střelné ráně, byl památkou na den, kdy se zhroutily všechny naděje domu Bilanských, že se vykoupí z nájmu a stanou se skutečnými majetníky mlýna, na němž hospodařili z děda na syna, aniž měli dost vytrvalosti a úsilí v rodě nashromáždit potřebnou sumu v hotovost a získat ručitele na hypotéky. Každému z hospodářů všech tří pokolení se něčeho nedostalo. Václavu Bilanskému chyběla vytrvalost. Peníze již měl, ručitele měl, a vypravil se slavnostně do okresního města, aby s majetníkem, vlastně s jeho právním zástupcem, před svědky a úřady zpečetil kup.

Jenže se v první zájezdní hospodě, kde se s bryčkou stavěl, střetl se známými hráči. Jakmile ho spatřili, hned soustředivou silou k sobě sráženi cítili se upoutáni druh druhem, zasedli ke stolu, shrnuli ubrus a v mlaskavém a šelestivém zvuku karet zapomněli na celý svět.

Čekali svědkové, čekal notář, čekali juristi, mlynáře se nedočkali. Nikdo v městě okem ho nezhlédl, protože hospoda U černého vola stála na předměstí. A když konečně se slunce západem mlynář vyšel, nemohl již nic koupit, neměl zač.

Domů přijel v noci, černá chmura šla před ním. Vrhal stín na lidi dříve ještě, než je oslovil. Co mluvili s mlynářkou, nikdo neslyšel a nikdo z čeledi ani z cizích nebyl by se odvážil naslouchat, i kdyby bylo možno slyšet z poslední světnice, vražené do kouta hlavního stavení a křídla, zcela nepřístupné krom jedněch dveří, na klíč zavřených. Ale střelná rána přece jen pronikla věkovité mlýnské zdi, a na ten zvuk přispěchali nejsrdnatější, vrazili do pokoje a tam zastihli Bilanského nad omdlelou panímámou.

Koule z lovecké ručnice, její rukou odražené, vnikla do stropu. Na koho mířil rozvzteklený divous, žena neřekla, a zbyla tak hádanka všem, kdož se chtěli věcí zabývat: mířil-li na sebe, snad ze zoufalství nad svou vášní, nebo na panímámu, rozlícen jejími výčitkami.

Řečí bylo dost v obci i v dalekém okolí, zvláště když se brzy potom narodila ona milá dvojčátka a zemřela za několik hodin. Dokonce i komise přišla vyšetřovat, ale dověděla se, že pan otec čistil pušku na hon, nezpozoroval, že je nabita, a rána vyšla do stropu, jak může každý vidět.

Půl roku pan otec o karty nezavadil a Bilanská si již začínala libovat násilnou hádku, když jednoho červnového rána, ještě za rosy, vydal se pan otec pro jetel, nebyloť pro dobytek stébla trávy ve stavení. Dojel šťastně až k nádraží.

V nádražním hostinci všecko spalo, ale v pokojíčku, kde sedávali obvykle hráči, žloutlo světlo do ranního šeření. Divný stesk sevřel panu otci důlek nad žaludkem. Zažíznil, nikoli však po nápoji, ale cítil vyprahlo po kartách až do samé dřeni. Dlouhá zdrželivost ho žehla stravujícím plamenem. Zaťukal bičem na okno. Zvnitra se ozvalo šuškání, postrkování židlí. Lampa zhasla.

Ozval se jim.

Vyhrnuli záclonku, schované karty povytahovali z kapes, a protahujíce se ospale, zvali ho dále. Odvedl z cesty spřežení a oknem vlezl do komůrky. Doma krávy bučely, netrpělivě přešlapovaly, Bilanská se zastavovala uprostřed práce a mhouřila oči, oslněna náhlou myšlenkou, kterou vždy zapudila, ale ona se vracela, přesnější a přesnější. A když se na kostelíku s červenou cibulkou rozklinkalo polední zdrávas, vyslala Bilanská stárka za pánem. Volské spřežení stálo, kam je Bilanský ráno postavil; náruční si udělal pohodlí; odpoutav se nějak, ulehl na bok. Stárek dojel tedy pro jetel sám a pana otce ani nevyrušil.

Od těch dob šlo zase vše postaru, čím dále, tím hůře. A na koupi mlýna myslila Bilanská jen s hořkým zklamáním.

Mlynář s lety popudlivěl a nestrpěl již, aby za ním kdokoli chodil, když seděl u hry. Mlynářka ztrácela odvahu se vzepřít. Ale tajně posílala za Bilanským přece, aby byla aspoň o všem zpravena a aby snad zakročila, kdyby se dály neobyčejné věci.

Dala si vypravovat každou podrobnost a Anna věděla, že se z nepříjemné cesty nevyprosí.

Jaké to byly násilné přechody ze světla do tmy!

Tiše naříkajíc, aby ji zvuk vlastního hlasu trochu povzbuzoval, pronikala tmou krok za krokem, až její vytřeštěné oči náhle vsály růžovou mlhu, obklopující červený střed.

Světlo z hostince!

Bázeň se přesunula za ni. Vpředu nebylo již čeho se obávat: tam bylo světlo! Přikrčila se a dala do trysku, až patami o zádečka narážela; tma syčíc větrně ji polechtávala kolem uší a za ní se spojovala s neviditelnými nepřáteli, kteří ji hnali a nezastavili se až před vraty hostince.

Tam se světlo rozčlenilo. Bylo to několik okének se zažloutlými záclonkami na spodních tabulkách a jedno celé zastřené červeným ubrusem. Ale všude zbývaly nezakryté škvíry, kudy Anna viděla do místnosti.

Uvnitř stál šedomodrý vzduch, vězněný obílenými stěnami. Otevřely-li se dveře do průjezdu, prchal, vybuchuje hustými barevnými oblaky. V hustotě kouře se vznášely lampy na stropě zavěšené. Žluté a rozplizlé kruhy se houpaly s nimi.

Ve výčepu se střídaly děvečky se džbánky. K nim přistupovali čeledínové, kočové, tovaryši a usmívali se, škádlili, pronášeli věty na půl úst, jistě velmi zajímavé, a Anna závistně litovala, že zůstaly mezi nimi. Jeden se dokonce přitočil k prostovlasé dívce a tvrdou čtvercovou rukou zvedl jí zardělý lalůček ucha. Annu píchlo v boku a cítila, jak se horce zardívá. Pištění a smích se opíraly o skla oken. To včely a čmeláci bzučeli kolem medu.

Anna vzdychla a pokročila o okno dál.

Tam se hemží ruce, hlavy. Z dýmek stoupá kouř v tenkých chvějivých stvolech anebo kroužkovitě. Muži vstávají, sedají, odplivují, posunkují; obličeje jsou zrudlé požitými lihovinami, vlasy vlhké, oči vypoulené; tváří se divoce, vztekle, hrozivě, druh druha přesvědčuje, vyzývá, podněcuje.

Mezi nimi se proplétá hostinský, jediný klidný muž.

V unavené a bledé tváři žijí jen oči, těkají a vyučeny dlouhým cvikem přinášejí hbité zprávy o prázdných sklenicích, o položených penězích; vidí na stůl, ale i pod stůl, a jsou všude. Ale unavená a bledá tvář má takový výraz, jako by hospoda nepatřila hostinskému, nýbrž nějakému lhostejnému cizinci, pro kterého on se tu trmácí.

Mlynář sedí na svém místě. Anna je dobře zná. Hrbí kostnatá ramena nad úzkou hrudí; za léta ve mlýně strávená se nadýchal tolik mouky, že je jí pln jako žok. Bílý prach všude vyráží. Mouka mu barví našedo vlasy, vymýcené dvěma ostrými klíny z vysokého čela, zanáší moučnou závějí obočí a brvy, které dusí pronikavost jeho pohledu nad ostrým orličím nosem.

Anna také zná jeho číhavé panenky, ustavičně v záloze. Objevují se, jen chtějí-li zdůraznit rozkaz nebo nahnat strachu.

Anna vidí, že mlynář ani tady mnoho nemluví, zrovna jako doma. Jeho slovo nikdy není žertem nazdařbůh; zasekne se vždy do správného místa, až to zabolí.

Dlouho stojí děvenka pod okny a pozoruje mlynářův klid a jeho kosé pohledy k hráčskému stolu.

Tam se v chumlu splétají čtyři muži, divoce sebou škubají kolem stolní desky, jako by uprostřed nich plál oheň a oni se hřáli a spalovali, přibližovali a prchali. Sedláci, řezník, starosta, statkář. Jejich pohyby se zvolňují, je vidět zelenou plochu, uprostřed skleničku s mincemi; teď se dva hráči zakabonili a dva rozložili karty po stole, opatrně, s láskou;

druzí jimi vztekle mrštili o stůl, až byla deska pestře zasypána.

Řezník vstal a vyšel se vzdorem v pohození hlavou.

Ostatní se obrátili k mlynáři.

Jejich rty se hbitě pohybovaly a kníry jim skákaly jako hmyzu na louce. Mlynář neodpovídal, uplivoval před sebe. Hleděl stále na jedno místo, nikoli na ně, jako by se ho jejich řeči pranic netýkaly. Chvilkami přejel své plesnivé vousy špičkou dýmky. Konečně ho nechali, obrátili se opět ke stolu, napili se zhluboka. Řezník se vrátil, zamíchal karty tučnými prsty, do nichž se zařezávaly dva široké zlaté prsteny, snubní a pečetní.

Mlynáři běhalo po obličeji zlaté prasátko. Mhouřil před ním oči, i dýmkou se ohnal. Zapjal kabát, vstal. Anna vteřinku doufala, že půjde domů, a již se chystala ke skoku, aby ho předhonila. Mlynář se však nenadále otočil a místo ke dveřím zamířil k nepokrytému stolu. Nohou odsunul židli a usedl mezi hráče.

Ostatní teď o něho příliš nedbali; jen karta k němu přilétla, když se rozdávalo, na důkaz, že ho přijali do hry, za chvíli druhá, třetí, celý jeho díl z těch, které šly kolem.

Anna déle nečekala. Vrátila se do mlýna, našlapujíc zvysoka a tiše jako kočka; vyřídila, doposlechla si strašidelné historky a celou noc pak snila, trápena a štvána jejich postavami. Ráno, když se jí nejslastněji spalo, ji probudila mlynářka jako jindy. A tak šla do chléva v jediné sukénce, s dížkou pod ramenem a pozivujíc.

U stáje čistil čeledín chomouty a postraňky. Do vrat vstupoval mlynář. Z jeho vychrtlosti čtla se probdělá noc a z jeho zsinalosti prohra.

Dívka se hbitě vetřela do stáje a zmizela v teplém stájovém pachu. Koně se pohnuli, kopyto zadunělo o přehradu. Chrupání přežvýkavců měřilo čas neukvapeně. Nevěděla, jak dlouho trvalo, než rychlý šelest zastřel vchod do stáje:

„Ryzku, pane otče?“

Hned potom čeledín vyvedl ryzku, osedlal ji a mlasknutím pobídl ze vrat.

Mírný dusot poklusu vyvanul jako vítr. Anna vyběhla za čeledínem a oba přihlíželi, sotva se hlavami ze vrat odvažujíce, jak se za vsí poklus mění v cval a posléze v trysk a unáší mlynáře za obzor.

„Pánbůh s námi a zlé pryč,“požehnala se Anna, jata závratí z neznámých hrozných věcí.

Zlé dni a horší noci střídaly se ve mlýně. Mlýn přežíval věk za věkem a den za dnem v trpném životě věcí.

Mlčenlivé výmluvný přijímal a vydával plochami bílých zdí hru stínů, jak se podle něho šinulo vesnické hemžení. Žil si sám v mechanismu kol a strojů, celý se chvěl ustavičným otřásáním, které vlínalo do okolí a odlišovalo jej od jiných budov. Kdo sem přišel, tomu bylo veselo. Viděl, jak se tu vše ustavičně pohybuje, i voda v strouze, i vrata, vpouštějící a vypouštějící mleče, i čeládka, která pobíhala, a drůbež, která vždy měla zasypáno na mlýnském dvoře. Lid domácí však snášel mlýn trochu jako vězení.

Mlýnský sad seděl v úvalu mezi náhonem a potokem. Vše tam bylo svěží a veselé mezi dvěma proudícími vodami. V létě vcházívali do sadu stodolou, jindy vrátky ve zdi vedle náhonu. Zeď byla drolivá, stářím zelená, s poduškami rozchodníku a netřesku.

Těžké větve jabloní, opírající se o ni, pomáhaly ji bourat. V koutech měl mlynář zásobu cihel, zbylých od nějaké přístavby, a kamene. Mezi tím rostl bujný lopuch a tyčily se divizny, modral se v přehršlích rezekvítek, a někdy sem zavál vítr i blín. Ale na břehu potoka pod bujnou jívou kvetly na jaře fialky a tráva byla plná pestroty rdesna, pampelišek, omanu a jetele.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nejkrásnější svět.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.