Richard Crha

Narozen 19. 10.1953 v Litoměřicích. Dramaturg kulturního střediska, novinář a redaktor, spisovatel, jeho básně vycházejí v několika časopisech.

Kromě toho, že se narodil a ještě se mu nepodařilo umřít, pracoval s některými mnohem zodpovědnějšími spoluobčany v Televizním klubu mladých (ČT), když byl mladý, rovněž v Ahoji na sobotu, když ho bavilo volat Ahoj, načež, když měli lidi plné ruce klíčů, kterými si chtěli aspoň jednou zazvonit, přestoupil do Mladého světa, kde obdivuhodně omládnul a psal texty ne-li do mramoru, tak pískovce určitě. Celý dvacet let opatroval svůj celoživotní projekt, totiž časopis Pivní kurýr, kde šířil osvětu mezi lidma, kteří si zamilovali pivo jako takové a jeho vlastní hlavou vymyšlený slogan: "Kdo nečte Pivního kurýra, pije nevzdělán," byl velmi oblíbený ve všech cenových skupinách. Poslední jeho zodpovědnou prací byl televizní pořad "Stalo se...", ve kterém si společně s autorem projektu Jiřím Podlipným dělal tak dlouho srandu z politiků, až jim to zatrhli. Poslední dva roky již jen píše knihy a má rád jednu holku, protože je věrný.

...Když mi dospělé dcery vrátily mé dva zelené kufry, abych si ze svého bytu mohl odnést pár svých drobností, byl jsem natolik konsternovaný, že jsem byl jakoby člověkem bez rukou i bez nohou a šoural jsem se s nimi neznámo kam. Hlava mi bohužel nebo bohudík ještě fungovala a tak jsem si sedl se svými dvěma "zelenáči" do protějšího non-stop baru a na hospodské účtenky začal psát příběh o tom, co naznačuje jedno italské úsloví: "Bratra i milé se varuj, jednou ti tahle cháska nažene skutečný strach..."  (autor)

Richard Crha

Dva zelené kufry (a jeden já)

2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© JHuslík, 2013

www.eKnihulka.cz

978-80-87808-40-5

Předmluva

Dva zelené kufry (a jeden já) by nemohly nikdy vzniknout, nebýt dobrotivosti jiných občanů i spoluobčanů a také mnoha věcí. Všechny ty věci byly v určitých fázích mého života mnohem důležitější než někteří občané i spoluobčané.

Především děkuji tužkám zn. Mentor tvrdosti N°2, které jsem pravidelně kradl sázkové společnosti T. v baru G. a kterými jsem celou knížku sepsal. Jsou to dobré tužky, i když se v nich občas láme tuha. Pokud by trvala tato společnost na úhradě, jsem ochoten se domluvit na vyrovnání. Bylo to přece jen hodně tužek a nerad bych, aby kvůli těmto tužkám sázková společnost zkrachovala. Dneska k takovému krachu stačí docela málo.

Děkuji také neznámým ocelárnám, které vytvořily produkt k sestrojení ořezávátka zn. Mapson, jímž jsem všech 87 odcizených tužek pravidelně krouhal. Bylo to dobré ořezávátko. A i když tady jednou nebudu, jistě ještě nějakou tužku zn. Mentor tvrdosti N°2 nebo i jiné tužky od konkurence spolehlivě okrouhá.

Děkuji rovněž všem prázdným hospodským účtenkám společnosti S., které jsem popsal s laskavým přičiněním všech čtyř barmanek nonstop baru G., jež mi je (několikrát i ochotně), přidělovaly - a ačkoliv nebyly tyto účtenky jejich majetkem, přesto je ubíraly z velké krabice vcelku střídmě. Bylo to přece jen 2.738 účtenek, na které se Dva zelené kufry (a jeden já) vešly. Pokud by provoznímu baru G. Josefovi D., potažmo pivovaru S., nastala nějaká újma, jsem rovněž ochoten jim tyto ztráty za popsané účtenky uhradit, například fysickou prací v kuchyni, která tam není. Ale myslím, že to nebude zapotřebí, protože, co se týče účtenek, šlo o běžný spotřební materiál.

Snad nejvíce děkuji svým dvěma zeleným kufrům, se kterými jsem odešel z domova v místě P., bloumal s nimi a také se s nimi přemisťoval do místa B. a místa Ú. (a se kterými jsem vedl dlouhodobý spor o to, co s nimi a také co ony se mnou). Byly totiž naplněny věcmi, které jsem měl velmi rád, když mne z domova dcery vypustily na oběžnou dráhu bez domova, aby si mohly pořídit ještě lepší bydlení v jiném městě. Kdysi jsem je měl také velmi rád, ale již je nechci vidět ani v jejich lepším bydlení, ani vůbec.

Váda s mými dvěma zelenými kufry pak vězela hlavně v tom, že jsem o nějaký čas později měl také rád spoluobčanku I., spoluobčana D. a také spoluobčanku N., což oba zelené kufry těžko snášely, protože mě chtěly mít jen samy pro sebe.

Také nesmím zapomenout poděkovat tisícům jiných věcí, které však nebudu vyjmenovávat; jednak by to zabralo příliš mnoho místa a v neposlední řadě bych pak musel poděkovat i svým osmero trenýrkám za to, že jsme se společně z toho našeho života nepodělali. A měli jsme, já i trenýrky, mnohokrát namále, to si pište. Přesto musím při této příležitosti poděkovat třem metrákům svých knih, do kterých jsem se nořil, když mi bylo nejhůře a také osmnácti obrazům či obrázkům, na které jsem se díval, když mi nebylo o nic líp.

Nesmím zapomenout ani na svůj batůžek rovněž zelené barvy, do kterého jsem vkládal věci, když jsem se přemisťoval z místa na místo a na všech těch místech se hledal. Není vůbec podstatné, zda jsem se našel, protože nikdy nekončící proces hledání je mnohem důležitější.

Děkuji také všem lampám veřejného osvětlení, které jsem zhasínal, když jsem se po nočních šichtách, vyplněných popisováním účtenek, vracel. Poctivě svítily, i když jsem je zrovna nepotřeboval, ale byly vždy připraveny doprovodit mě, kdybych šel dříve než za světla.

Možná vám to přijde divné, ale děkuji i chodníkům, které se proti mně nezvedaly, když jsem se vracel a nesl v sobě poměrně hřejivý pocit, že jsem se neflákal a každou noc až do kuropění naplnil 57 až 92 prázdných účtenek (to podle toho, jak mi šla tužka od ruky). Je ale pravda, že jsem několik nocí i vynechal, protože mi dlouho trvalo, než jsem se naučil pravidelně spát několik hodin přes den.

A v neposlední řadě musím poděkovat sám sobě, neboť jsem si po celou dobu připadal též jako věc. Věc sice trochu opotřebovaná, ale věc stále fungující, i když to bylo někdy na hraně. Ale tak už to někdy v životě chodí, že nejen lidé, ale i věci mají namále.

Všemu ostatnímu nevystavuji žádné díky, protože si to prostě nezaslouží.

1. kapitola

Dopsal jsem předevčírem poslední knihu a poslední kniha dopsala mně.

Jmenovala se Mezi dvěma půlkami a více než bilancoval, balancoval jsem v ní na hraně pocitu člověka, který byl po celý život mezi dvěma půlkami jako doma.

Doma.

Jak hezky to zní, když se to napíše.

Věnoval jsem poslední knížku nejmladší dceři B., u které jsem měl pocit (přibližně jako v pohádce Sůl nad zlato), že má svého otce nejraději.

Asi jako sůl.

Ne že by mně neměly ostatní dvě dcery rády, ale do hlav dětí nikdy nevidíte, zvláště když dospějí a stanoví si zcela jiné priority svého života. Však jsem se o tom záhy přesvědčil.

Ironií osudu bylo, když jsem v jedné z kapitol ocitoval italské úsloví: „Bratra i milé se varuj, jednou ti tahle cháska nažene skutečný strach.“

Onou ironií osudu totiž bylo, že mi po dopsání knihy Ta skvělá nejmladší dcera B. řekla, že prodala náš byt: že si bude kupovat svůj a že mohu jít, kam se mi zachce.

V životě jsem nezažil větší šok; ale měl jsem prostě být více připravený na celou tu chásku z rodu nejbližších.

Nebyl jsem připravený. A nepřipravený člověk se tak ocitne ve zmatené situaci, kterou neumí řešit.

Šel jsem tedy na ulici a při popocházení vždy po deseti metrech (kufry nebyly příliš těžké, ale byly dva, menší a větší) vzpomínal při krátkých odpočincích na to, jak byly dcerky malé, pak větší a nyní již tak velké, že jsem jim byl na obtíž. Je to logické v dnešní moderní době; stáří je obtížné (nebo kulantněji řečeno: pokročilejší věk není zrovna jednoduchý).

I když musím přiznat, že jsme kdysi také vyrůstali a žili v nějaké době - a ta byla také ve své době moderní (považte, již v mých sedmi letech docílili rodiče televisního přístroje!), ale i jako pohané ctili jsme otce a matku svou. Uznávám ale, že ctít otce a matku svou je v dnešní moderní době asi nemoderní. Z takového ctění si rozhodně svou oblíbenou značku BMW nebo lepší bydlení nepořídíte.

Jistěže; když si dáte vřící slepičí vývar, polévka vás pěkně zahřeje. Scházela mi však jiná hřejivost. Taková, na kterou si vzpomínám, když jsem si povídal s matkou či otcem o všerůzných věcech, které nám ležely na srdci nebo i jen tak: že jsme měli pouhou radost z toho, že jsme s nimi poblízku. Byla to, pokud nechci být příliš sentimentální, jistá sounáležitost, vědomí, že k sobě patříme. Rodiče totiž jsou (alespoň si myslím) tím nejvyšším patrem našeho života. Deštníkem, když prší. Slunečníkem, když praží slunce.

Ale ano, je to sentimentální.

Když mi nejmladší dcera B. přinesla dva zelené kufry, do kterých si mohu dát své věci, půl dne jsem přemýšlel, co si do nich mám dát. Bylo to těžké dilema. Celou knihovnu do nich nedostanu a na čtvery ponožky je v nich zase místa až moc. Takže jsem strávil celé odpoledne tím, že jsem se díval na dva otevřené kufry a dva kufry dívaly si na mně, co spolu asi tak provedeme. Pak jsem se věnoval dávání knížek do stohy, do vysokých kopců a zjistil jsem, že knihy, to je to jediné, co vlastně mám. Každá z těch knížek prošla mým životem stejně tak, jako já jsem prošel jimi. Vlastně mi daly úplně všechno. Jen díky jim jsem poznal celý svět, ačkoliv jsem kromě Ameriky, Austrálie, Asie, Evropy a Afriky skoro nikde nebyl.

Vlastně byl, když to tak vezmu.

Ale když jsem přicestoval do jiného světa všech pěti kontinentů, došlo mi, že to tam je úplně jiné, než jsem se dočetl v těch knížkách. Nebyla to však chyba těch knížek, ale chyba moje. Příliš mnoho jsem si představoval při čtení - ale v tom je pravé kouzlo knížek, že si čtete a zároveň je vám dovoleno představovat si, což se vám v životě nebo při sledování přihlouplých televisních stanic stane jen málokdy. Protože život jako takový, život váš, je na každém kroku ihned konfrontován s realitou a ta se od představ diametrálně liší.

Proto jsou lidé, kteří hodně čtou, tak nešťastní a mají v sobě nepořádek, nejasno. Šťastní jsou naopak lidé, kteří příliš nečtou anebo vůbec nevezmou knihu do ruky – těm je hned všechno jasné a tudíž si, byť jen se základní znalostí abecedy, dokážou na povel v sobě zjednat pořádek nebo citovat alespoň novoty z bulvárního tisku.

Můj dialog se dvěma prázdnými zelenými kufry tím pádem probíhal prapodivným směrem. Ptal jsem se obou zelených kufrů, po chvíli každého zvlášť, co do nich vložit. Ani jeden z nich na to neměl jednoznačnou odpověď, zvláště ten levý. Ten vpravo, také zelený, byl vstřícnější a řekl, co bych si měl do něj dát. Bez jediného zaváhání vyjmenoval tyto položky: patery trenýrky, šestero triček, dva ručníky, dvoje kalhoty, sadu neposmrkaných kapesníků, teplou bundu na zimu a studenou bundu na léto a ještě asi osm položek, bez kterých se sice obejdete, ale které jsou občas zapotřebí: například občanský průkaz (pokud jste ještě občanem), ořezávátko na tužky, šest metrů provazu na pověšení se (pokud jste to ještě neudělali) či rodný list, aby bylo zřejmo, že jste se před oběšením nebo zastřelením také narodili. Až jsem se sám sobě protivil, že zelenému kufru vpravo tolik naslouchám.

Nakonec jsem se rozhodl úplně jinak a oba zelené kufry jsem zaplnil věcmi, které jsem měl již od dětství rád. Bylo jich poměrně dost.

Později se k oněm věcem ještě dostanu, budou kupodivu hrát v mém životě významnou roli.

Totiž tak.

Ponožky, trička, kapesníky, to vše si můžete lehce dokoupit, ale věci, které vás provázely po celý život, ty neseženete nikde. Není totiž prodejny, kde by byly k mání věci, které vás doprovázely životem.

Na chvíli jsem si nad kufry, plnými pro život nepotřebnými věcmi, připadal jako v pohádce. Ač jsem nebyl král, přesto měl jsem tři dcery a dva zelené kufry na odchodnou. Chápal jsem tak trochu pragmatické rozhodnutí dcer, že věcné břemeno, kterým jsem doposud byl, je třeba z koše odhodit, aby jejich balón stoupal k výšinám.

Ano, zbytečná břemena, ať již věcná či nevěcná, je nutné z koše vyšoupnout. Šupšup. Už aby to bylo. A tak všechny tři dcerénky svůj pomyslný balón na cestě k výšinám odlehčily o jednoho fotérka a já jsem padal a padal a jen jsem si optimisticky říkal, že horší již to být nemůže. Přestože vím, že optimismus je jen nedostatek informací, i nyní jsem se mýlil veskrze.

Se dvěma zelenými kufry a bez slůvek loučení (ani nebylo s kým, protože dvě dcerky balily třípokojový byt do krabic a dělaly, že mají příliš mnoho práce, než aby se zmohly na jedno sbohem) sjel jsem výtahem a po krátkém a zmateném popocházení zašel jsem si na své oblíbené černé kafe s rumem.

Nic originálnějšího mě v ten moment nenapadlo.

I ona černá káva byla však jaksi černější než obvykle.

Ještě než sjel jsem tím výtahem, na tři metráky knih a osmnáct obrázků umístil jsem lístek, že si pro ně přijedou dva chlapci, oba kupodivu stejného jména M., kteří mi tyto věci někam přemístí.

Nechtěl jsem již být ničeho přítomen.

Ničeho.

Nechtěl jsem být již přítomen ničeho, co se týkalo rodinného svazku.

Ani já, ani dva zelené kufry ovšem nevěděli jsme, kam spolu půjdeme, kam se vydáme. Věci v těch kufrech uložené byly mnohem vstřícnější; ať půjdu kamkoliv, půjdou prý se mnou.

To od nich bylo hezké a jejich věrnost mě dojímala.

Měl jsem ony dva zelené kufry prostě rád.

Nelitoval jsem se sice, ale opuštěnější jsem snad v tuto chvíli ani být nemohl.

2. kapitola

Kam jít?

Měl jsem několik možností, z nichž jedna byla horší jak druhá a ta třetí byla ze všeho nejhorší.

Ostatně, když u někoho zazvoníte se dvěma kufry, čeká vás krátký nechápavý obličej a poměrně dlouhé vysvětlování i s tím, že některé věci nevysvětlíte, byť byste se snažili sebevíce. Málokdo vám uvěří, že jste vychovali právě takové děti.

Takže jsem seděl již nad druhou černou kávou a nevěděl kudy. Jako dítě zrozené ve znamení Vah jsem s tím měl vždycky problém. A většinou jsem přešlapoval na místě a nevěděl, jestli jít dopředu anebo zpátky anebo vůbec kam a vůbec co. Když pak zjistíte, že zpátky již to nejde, zůstane vám ono fascinující dopředu.

Ale kudy? Někdy jsem se tak dlouho rozhodoval, zda si dát ke guláši knedlík nebo brambory, až jsem se rozhodl pro kolínka, které jsem nakonec po dalším váhaní vyměnil za nalámaný rohlík. Nejlépe saje omáčku, říkal jsem si a byla to pravda.

Sál dobře.

Jindy jsem se zase celé roky rozmýšlel, zda se mám nebo nemám oženit, až jsem se nakonec rozvedl. To je pro Váhy typické. Tak dlouho přebírají brambory, až konečně shnijí a Váhy si s úlevou řeknou, že ostatně od brambor nic kloudnějšího nečekali. Co také čekat od brambor, když ani v sobě nemáte jasno.

Stejně tak jsem si nyní připadal i se dvěma zelenými kufry.

Jako příloha dvou zavazadel.

Nad černým kafem s rumem vzal jsem si jako v košíkové takový krátký oddechový čas (tuším, že tomu říkají time-out), kdy se trenér v poměrně beznadějné situaci snaží přesvědčit své hráče, že ještě není vše ztraceno; že se dá během několika posledních minut celý nepříznivý stav otočit, byť skoro všichni (včetně trenéra) vědí, že se nedá otočit nic a to ani omylem.

I druhé černé kafe bylo jakési bezduché jako já.

Ani jsem nevěděl, jestli piju černé kafe já nebo černé kafe pije mně; tak nějak jsme spolu seděli - chvíli jsem míchal kafe já, chvíli míchalo kafe mně; nikdo nevěděl, v jakém pořadí. Při pohledu na nás byste jen těžko určovali, kdo měl na koho chuť. Chvílemi to vypadalo, že se ani nedotkneme; že se ponecháme ve své černé netečnosti, napospas dlouhým minutám, kdy kafe chladlo a chladl jsem i já se svým lógrem na dně duše, která nemohla být v tu chvíli černější.

Zapálil jsem si dvě cigarety najednou.

To jsem dělal vždy, když jsem nevěděl, jestli si mám zapálit jednu nebo rovnou tři. Dvě byl takový dobrý průměr pro případ, kdyby někdo blízký přišel. Ale protože nikdo blízký nepřišel, potahoval jsem chvíli z té a chvíli z oné cigarety - z obou pak lačně, jako když si po ránu zapálíte první cigaretu toho dne a hned po ní máte chuť na druhou, aby se den dobře a pokud možno co nejchrchlavěji rozběhl.

Dva zelené kufry v rohu se potutelně usmívaly, ale nebyly nijak škodolibé. Snad že se cítily napěchované, obtěžkané zbytečným věcmi, o kterých ještě nevěděly, k čemu vlastně jsou. Ale to jsem netušil ani já, protože to byly věci bez valného užití, tak nějak vnitřně naštosované. Důležité však bylo, že jsem o nich dobře věděl a ony věděly o mně, protože nikdo jiný by si tyto věci s sebou nejspíše nevzal (skončily by pravděpodobně někde na skládce nebo kdovíkde). Spíše by se někdo jiný rozhodl pro mnohem praktičtější variantu: pro košile, ponožky, kravaty či vycházkové obleky (jakoby všechno to, co na sebe oblečeme, nebylo již samo o sobě vycházkovým zbožím).

Pak mi došlo, že bych na té skládce nebo ve sběrném dvoře měl spíše skončit já, protože bych si to přinejmenším jako odpad zasluhoval. Možná by mi tam i všechny dcery B., A. a K. přinesly zbytky svých potravin či nepotravin, to podle toho, co by měly zrovna při ruce a potřebovaly by se toho zbavit.

Tak daleko jsem ovšem celou záležitost nepřipustil a rozjímal jsem nad dvěma zelenými kufry a také nad černým kafem o podivné budoucnosti. Snažil jsem se onu chvíli co nejvíce natahovat: asi jako když natahujete gumu u praku, ale nechcete ještě vystřelit a tak děláte, jakože pečlivě míříte.

Jakože.

Že se zaměřujete na cíl, ale nevíte ještě, o jaký cíl by se mělo jednat. Ale i ona guma z praku byla jaksi zpuchřelá a ztrouchnivělá, takže se dalo vbrzku očekávat, že při dalším natažení praskne nebo vystřelí opačným směrem, například vůči vašemu zaměřovacímu oku a vy pak budete dlouho přemýšlet o tom, proč již tak dobře nevidíte.

Pak jsem se začal skeptickým způsobem radovat a ani jsem nevěděl, z čeho vlastně. Prostě se mi dostavila chvilková, záplavová radost. Snad z těch dvou zelených kufrů, že jsou tu se mnou - a že již nejsem na svou samotu tak docela sám (potěšitelný fakt). Že se již nemusím dívat do falešných očí baliček třípokojáku; že již nemusím poslouchat jejich pekelné fráse, jak to se mnou myslí dobře, když chtějí, abych se ještě jednou postavil na vlastní nohy. Při mé dnavé artróse to bylo vskutku farisejské na entou.

A když jsem u těch nohou: při mém posledním odchodu z domova se dvěma zelenými kufry sedl jsem si na židli, abych se obul a zjistil jsem, že mi odnesly dcerky i starý dobrý nazouvák na boty.

Tudíž jsem seděl nad třetím kafem s rumem a lehce radoval se z toho, že si půjdu hned zítra zakoupit nový nazouvák na boty: kovový, pěkný, prodloužený, vhodný. Tím vlastně začnu svůj nový, pěkný, kovový a prodloužený život, který by byl pro mne alespoň trochu vhodný a možná i příhodný, pokud se dvěma zelenými kufry vůbec někam dojdu.

Nazouvák na boty, abych se mohl obout, to bude moje první investice.

První výhodná investice mého života.

Abych se však přiznal, vůbec nikam se mi chodit nechtělo.

Měl jsem sice v kapse dvě adresy, které bych mohl v případě největší nouze využít, ale nevěděl jsem úplně přesně, zda se nacházím ve stavu největší nouze. Třeba ještě přijde. Pamatoval jsem si totiž jedno docela pravdivé úsloví, které pravilo, že nikdy není v životě tak špatně, aby nemohlo být ještě hůř.

Snažil jsem se identifikovat sám se sebou, což byla práce pro dva lidi. Ale protože jsme na sebe mluvili cizí řečí, nakonec k žádné identifikaci nedošlo. Tomu druhému v sobě, co se mě pokoušel identifikovat, řekl jsem, ať toho nechá, že nejsem na jeho žvásty zvědavý. Že si bohatě vystačím se svými žvásty sám. Pověděl jsem oběma zeleným kufrům, že máme návštěvu: mého identifikátora, ale ať si z toho nic nedělají. Že si to s ním vyřídím sám.

Přicházelo do úvahy, že jeden z nás (možná) brzy odejde. Jen nebylo zřejmé, který z nás dvou to vlastně bude. Přišlo mi jako dobré, že si hodíme korunou. Padl orel, takže jsem zůstal já, zatímco ten, se kterým jsem se měl identifikovat, zvedl se a bez řečí odešel. Naše soužití se sebou samým ostatně nemohlo v žádném případě fungovat - byli jsme tak stejní! Jakoby mi svou rozšafností, fanfarónstvím a zničující skepsí doslova z oka vypadl. Na rozdíl od jiných, kteří v sobě nosí jen jednoho člověka, totiž jen sebe sama, my dva ve mně nebyli jsme tak narcistní povahy, abychom se v sobě obdivovali a hladili se po srsti ve chvílích vnitřní zahálky.

Nešlo však o žádný projev schisofrenie, že jsme dva.

To by bylo až příliš zjednodušující.

Ať chceme nebo nechceme, v každém z nás jsou dva a ani heverem je nerozdělíte. Jeden z vás touží po tom říkat samou pravdu a druhý ve vás lže, až se mu práší od huby, případně si alespoň lehce nalhává. Jeden z vás odvážně vykřikuje, jak jste na tom dobře a ten druhý ve vás dobře ví, že horší již to být nemůže. Jeden z vás má hluboko do kapsy a ten druhý ve vás přesto rozhazuje, jakoby se nechumelilo. Jeden ve vás sprostě zakleje, zatímco ten druhý pomalu ve verších opěvuje široširost vjemů básnivých. Jeden ve vás by blízkého nejraději profackoval, zatímco ten druhý by i toho nejvzdálenějšího na potkání hladil.

Je celkem logické, že se ti dva nemohli shodnout ani omylem. Oheň a voda byly vedle nich mnohem slučitelnější než my dva. A jinak by to ani nešlo, neboť kdybyste v sobě měli dva stejné jedince, pak by se nejspíše dalo hovořit o jistém rozštěpení. Takto se pravda a lež vzájemně doplňovaly, stejně jako se doplňují muž a žena, chudoba a bohatství, zdraví a nemoc, švadlenka a Tomáš Baťa, abychom alespoň na chvíli vzpomenuli Jakuba D., tolik milovaného a nemuseli jezdit až do jeho rodného Tasova a se dvěma zelenými kufry nad černým kafem s ním mohli na dálku rozmlouvat po celou dnešní dlouhou noc, která ještě nenastala celá.

Jakub D., katolický básník a spisovatel, totiž jednou napsal:

„Pravda je vždy dvojí. Je pravda muže a pravda ženy. Je pravda chudých a pravda bohatých. Je pravda zdravých a pravda nemocných. Je pravda švadlenky a pravda Tomáše Bati..."

Je pravda, že je to možná pravda.

3. kapitola

Pak si někdo přisedl v baru G. ku stolu a chtěl se dát do řeči.

Nemám rád lidi, kteří si přisednou a chtějí se dát ihned do řeči. Jsou poněkud otravní (a kdyby bylo po mém, zakázal bych takovým lidem přisedávat si - nebo bych místo cedulek s nápisem Reservé vyrobil cedulku s nápisem Zde je přísně zakázáno přisedávat za účelem dávání se do řeči. Ale protože zatím žádná taková cedulka na stole nebyla, musil jsem dotyčného odrazit jiným způsobem). Řekl jsem mu, že mi maminka, když ještě žila, říkala, že se nemám dávat do řeči s lidmi příliš upovídanými a také hloupými. Od těch prvních prý nemohu nic dobrého očekávat a od těch hloupých bych mohl naopak něco pochytit.

Ten upovídaný a hloupý člověk zároveň si to k srdci nevzal a začal rozvíjet teorii, že by se lidé měli k sobě chovat vstřícně a tak jsem mu vstřícně pověděl, ať jde ke všem čertům.

Myslím, že více vstřícnější jsem již býti nemohl, protože dál už jsem ho poslat nedovedl (čerti bývávají opravdu hodně daleko; jednou jsem u nich byl na exkursi).

Chvíli mlčel, ale moc dlouho mu to nevydrželo.

Ani já jsem to pak dlouho nevydržel a poslal jsem ho ještě dál, ale nerad bych to slovíčko používal, protože s některými slovíčky je třeba šetřit, jak říkala maminka. Ani tam se však nevydal; byl značně odolný. Jeho odolnost spočívala především v tom, že mě chtěl přesvědčit o svém vybraném společenském chování, které vězelo v prapodivné úvaze, že lidé by měli spolu komunikovat za každou cenu, protože se jinak sobě odcizí.

Nic jiného jsem si nepřál, než být tomuto člověku odcizený; ale nebylo mi to mnoho platné; jako ze Švejka tento velmi odolný člověk patřil k lidem, které vyhodíte oknem a oni se vám vrátí komínem.

Otočil jsem svou židli na druhou stranu, abych se na něj alespoň nemusil dívat.

Na chvíli se mi ulevilo, ale netrvalo dlouho a onu facku jsem mu prostě dát musel, protože chtěl komunikovat stůj co stůj. Nesl záhlavec nelibě, byť záhlavec nebyl příliš rázný; bylo to spíše takové důraznější pohlazení. Prát se však, stejně jako já, také nechtěl (měl přece vybrané společenské chování) a tak alespoň zmlkl, což bylo v dané chvíli to nejlepší a políček potichu vstřebával.

Pak si ke stolu přisedl ještě jiný podobný člověk.

Když se s ním dal „ten můj“ do řeči, konečně jsem se na chvíli od srdce zaradoval. Citelně se mi ulevilo a jejich rozmluvu jsem vnímal jen okrajově. Bylo vidět, že „ten můj“ pookřál nad tím, že se s ním někdo konečně baví. Víceméně však vyprávěl jen on a „ten nový“ jen přitakával, aniž by se pustil do odvážnějších myšlenek, například do celé věty. Také byl mírně z „toho mého“ lehce nervósní, ale nedával to tak najevo. Možná jsem si jen živě představoval, že by mu mohl za pár minut také jednu vlepit. To by bylo hezké, kdyby „ten můj“ byl ofackován ze dvou stran během jediné noci.

Pak jsem je přestal vnímat úplně.

Měl jsem s oběma zelenými kufry ještě nějaké nevyřešené věci, které bylo zapotřebí vyříkat si, než se vydáme na cestu do neznáma. Například nikdo z nás, ani já, ani oba zelené kufry nevěděli jsme, kterým směrem se vydáme spolu, v žádném případě každý zvlášť.

Měl jsem jistou představu, že bych nejraději nešel vůbec nikam.

Že bych prostě v čase ustrnul a oba zelené kufry by ustrnuly se mnou.

Že bychom společně vytvářeli jakési sousoší, monument, který sice dýchá, ale jinak nic kloudného ani kalého nevytváří, leda tak imituje jakýsi akt zoufalství. Kdyby nás například nyní někdo vyfotografoval, mohl by se ke snímku hodit popisek: Zasmušilý pán s černým kafem a dvěma zelenými kufry. Bylo by to jakési zátiší, na němž by dominovaly nejspíše dva zelené kufry, protože zasmušilý pán by se tvářil poněkud nepatřičně, snad jako svědomitý strážce obou zelených věcí, případně jako jejich opatrovník v pozadí. To by bylo opravdu příhodné, neboť své dva zelené kufry jsem opatroval, jak se sluší a patří na zasmušilého pána v baru s černým kafem v popředí.

Samozřejmě, že jsem neměl strach, že by „ten můj“ nebo „ten nový jeho“ zelené kufry ukradli, ale přece jen by bylo nemilé o ně přijít, neboť jsem v nich měl celý svůj život a ještě něco navrch.

I když přesně nevím, co.

Kdybych totiž obsah kufrů vysypal na stůl, nejspíše by mě přihlížející považovali za podivína, který si místo věcí potřebných vzal s sebou do života věci vesměs nepotřebné, neužitečné a nepraktické. Ale neměl by pravdu nikdo z nich, protože mezi věcmi zbytnými a nezbytnými není tak zásadní rozdíl. Někdo ke svému životu nezbytně potřebuje sadu alpakových příborů, jinému, třeba mně, postačí k částečné spokojenosti jízdní řád z novozélandského Aucklandu, byť se s ním rozhodně nenajím. Ale mám na ten jízdní řád v novozélandském Aucklandu tak niternou vzpomínku, že budu klidně do konce života jíst lžící; ostatně, lépe se s ní jídlo nabírá a u polévky bych vidličku a nůž dokonce zcela vynechal.

Nakonec je docela možné, že oba zelené kufry nikdy v životě nevybalím.

Že budeme spolu putovat široširým světem a na vybalení nikdy nedojde.

Pohladil jsem z vděku oba své kufry.

Když „ten můj“ přísedící u stolu pověděl, že je divné, proč hladím kufry, vlastně si koledoval o další facku. Ale protože velice přesně tušil, že další facka visí ve vzduchu, raději opět zmlkl, nechal mé kufry na pokoji a věnoval se tomu „svému novému“. Přesto jsem si raději oba zelené kufry přitáhl více k sobě, tak hluboce jsem byl zasmušilým opatrovníkem.

Na to, že jsem stále seděl v baru G. se dvěma zavazadly, jsem se ve svém nově počínajícím životě příliš daleko nedostal. Kdybych to měl vyjádřit nějakou měrnou jednotkou, nepohnul jsem se ani o milimetr. Ale nejspíše to bylo tím, že možná ani tak nešlo o můj nově počínající život, jako spíše o můj starý doznívající život, jakési tlení.

Co se tlení týče, tlel jsem vcelku obstojně.

Dokonce bych řekl, že mi tlení šlo hezky od ruky, jako bych v životě ani nic jiného nedělal. Dal jsem si proto likér s citrónem, totiž becherovku, aby se mi tlelo ještě lépe. Ani jeden ze zelených kufrů proti tomu neprotestoval, ba naopak. V baru se jim vcelku zalíbilo a tak seděly kolem mne v přátelském rozpoložení a zaplaťpámbů ani jeden z nich necítil potřebu se k celé věci podrobněji vyjadřovat. Jeden zprava a druhý zleva volně odpočívaly, ačkoliv neměly za sebou nijak náročnou cestu, asi jako já. Vždyť jsme byli stále sedmdesát dva metry od našeho původního bydliště, kde již je jistě vše pečlivě nakrabicováno.

„Ten můj“ a ten „ jeho nový“ již odešli.

Snad proto, že se navzájem vyzpovídali a vypovídali si vše, co měli na srdci. Ani si nepamatuji, co všechno si vyříkali, ale nejspíše to byly takové ty velmi podstatné věci - například že letošní zima je krutá a jejich život je také krutý, ale to ani nemusili říkat, protože to na nich bylo dobře vidět. Dokonce bych řekl, že jejich životy byly mnohem krutější než celá zima, protože ta nakonec s jarem odezní, zatímco na krutosti jejich životů se těžko co změní. Jaro nejaro, budou si i nadále zoufat, že si svůj život představovali úplně jinak.

Sice nevím, jak si ho představovali, ale jistě zcela jinak, to bylo zřejmé.

Ale na druhé straně jsem je chápal: občas si člověk potřebuje poplakat na rameni toho druhého a dokonce mívá i škodolibou radost z toho, že i ten druhý je na tom stejně špatně, ne-li ještě hůře. Snad aby jako furianti v přehánění přetrumfli toho druhého - jeden z nich dá do placu ztrátu svého zaměstnání a ten druhý se ho snaží ihned přetrumfnout nějakou závažnější chorobou, přičemž případný karcinom si schovají až na konec, aniž by jim byl kdy diagnostikován. Tak trochu mají karcinom stále někde po kapsách, aby s ním vyrukovali, až bude třeba přebít desítku esem a ještě k tomu v trumfových barvách.

Barmanka měla pěkné oči a pohyblivá prsa. Ani nevím, co jsem sledoval víc. Nejspíše si myslíte, že jsem větší pozornost věnoval jejím pohyblivým prsům - ale rád se svěřím, že jsem svou pozornost spravedlivě rozděloval mezi pěkné oči a pohyblivá prsa, ačkoliv se v obráceném gardu dalo též říci, že barmanka měla pohyblivé oči a pěkná prsa. Očima těkala po celém baru, zda mají všichni hosté všeho dost.

A jelikož měli všichni všeho opravdu dost (většinou již totiž odešli), tak jsem v baru zůstal dočista sám a její těkání očima pomalu ochabovalo; i prsy se zklidnily.

Byly to velmi slušné trojky dle starších měrných jednotek.

Dozvěděl jsem se totiž poměrně nedávno, že se dnes označují nikoliv číslicemi, ale písmeny. Nicméně protože jsem onu dobu velkých změn zaspal, žádná písmena jsem ještě nedržel ani nelaskal v rukách: zůstal jsem se svými odhady u měrných jednotek číslicových.

Oči měla hnědé na rozdíl od mých zelených kufrů; a ještě ke všemu to nebyly oči mrtvé, ale zvídavé, těkavé, pulsující, neustále putující sem a tam, jakoby periskopicky chtivé obsáhnout i věci, které se dějí za rohem. Ale protože ani tam nikdo nebyl, měl jsem pocit, že její oči těkají jen k mým kufrům, možná tak trochu i ku mně (chlapská ješitnost).

Ale to je samolibá bolest všech chlapů, kteří sedí v baru sami a rychle podlehnou klamavému pocitu, že má barmanka oči jen pro ně, když už tam nikdo jiný není. A vcelku lehce propadnou v ten samý okamžik sebeklamu, že sice barmanka jako taková má v pracovní náplni vzbuzovat naděje (zatímco má ve skutečnosti v pracovní náplni povzbuzovat hosty k dalšímu napití), ale nakonec jde o vzbuzenou naději nenaplněnou - neboť kdyby měla barmanka vzbudit a pak naplnit naděje všech mužů toho dne v baru sedících, již by to nebyla barmanka, ale děvka.

A tak jsme raději seděli a mlčeli s mými dvěma zelenými kufry. V ten okamžik jsem si také uvědomil, že se naše zeměkoule otáčí kolem Slunce rychlostí 108 000 kilometrů za hodinu (a z toho se mi tak trochu zatočila hlava, byť jsem tuto rychlost se dvěma zelenými kufry nijak nepociťoval). Dokonce jsem měl pocit, že se neotáčí vůbec, ale jelikož bylo již téměř nad ránem, nějakou trasu si odtočit musela.

Už už to vypadalo na to, že s barmankou strávíme celou noc sami, což by mohlo v napsané podobě vypadat poměrně zajímavě, ale ve skutečnosti se celý tento akt odehrál v tichu, bez jediného slova.

Prozaickým faktem bylo, že se barmanka chtěla dočkat rána a já jsem chtěl přežít dnešní noc.

Byli jsme na tom v podstatě stejně.

I když každý jinak.

Přivítali jsme svítání ještě jedním černým kafem a v půl sedmé ráno mě pak jedna barmanka předala druhé - stejně jako se inventárně předávají věci při výměně služeb včetně zrcadla o vypitých nápojích.

A koneckonců, já jsem si jako věc k předání také připadal.

Jen nebylo zcela zřejmé, komu připadnu.

Vyprosil jsem si několik desítek prázdných účtenek a ze zadního traktu baru G., kde sídlila sázková kancelář T., uzmul jsem z umělohmotné nádobky dvě tužky zn. Mentor, tvrd. N°2, a protože ořezávátko zn. Mapson lehce nahmatal jsem v kufru (v tom menším, zeleném, ve futrálu se sbírkou psacích per), nic mi nebránilo v tom, abych mohl začít psát novou kapitolu svého zpackaného života.

4. kapitola

Nová barmanka, která vystřídala tu starou (byť byla vcelku mladá), měla také pěkné hnědé oči. Ale ňadra měla poněkud menší a tudíž i méně pohyblivější, takže když šla s nápoji, vůbec se jí nepohybovala - byla jaksi k hrudnímu koši přikolíčkovaná. Ovšem několikrát za život jsem zažil, že malá ňadra dovedou být mnohem vzrušivější než-li ňadra veliká nebo až téměř obrovská, se kterými si mnohdy ani nevíte rady a vaše ruce, kterými byste je měli uchopit, jsou pak vedle nich tak nepatrné, že ona ňadra přetékají, že se převalují ze strany na stranu, že jsou jako plovoucí polštáře, že se vymykají vaší ruční kontrole.

Byl jsem vždy v rozpacích, když si děvčata, se kterými jsem se v tu kterou dobu kamarádil, stěžovala na to, že mají prsa příliš malá nebo příliš velká. Proto jsem jim utěšujícím hlasem vždy říkal, že se s nimi nekamarádím pro jejich malá či velká ňadra, ale kvůli jejich fluidu, které z nich vyzařuje. A ono fluidum nedá se měřit čísly 1, 2, 3, 4, 5 atd. či písmeny A, B, C, D, E atd., protože ono fluidum prostě je anebo není a pak jsou všechny číslice i všechna písmena naprosto zbytečná.

To se většinou děvčatům, se kterými jsem se v tu kterou dobu kamarádil, docela líbilo a najednou i ona malá ňadra byla mnohem krásnější, stejně jako příliš velká ňadra nebyla rázem vzduchovými polštáři nebo přímo airbagy, ale dvěma báječnými polokoulemi naší roztančené zeměkoule, totiž bohatýrskými opěrnými body, kterých jsme se přidržovali při oné závratné rychlosti 108 000 kilometrů za hodinu v oběhu Země kolem Slunce.

Stejně tak tomu bylo i s oblými a zakulacenými zadečky, u kterých jste mohli vždy říci s potěšením, že bouře v přístavu je toliko podobná přístavu v bouři, ale že je zcela zbytečné o zadečcích přemýšlet jako o samostatných celcích, protože celek je prostě ve svém celku celkem jedině tehdy, když bereme v potaz i všechny ostatní součástky ženy, samozřejmě včetně jejich citlivé duše.

Hlavně duše.

Protože duše ženy, to jest absolutní hodnota.

Hloupé je akorát to, že mnoho děvčat vůbec žádné fluidum nevydává, a tak se potencionální nápadníci soustřeďují na takové prkotiny, jako jsou prsa nebo zadečky.

Jenže s tím si na dlouho nevystačíte (a když se pak ráno vedle takového děvčete probudíte a zjistíte, že nemá pražádné fluidum, že má pouze velké prsy nebo velký zadeček, dostaví se chmury a mrákoty a rozčarování a chandry a máte problém s identifikací jako takovou).

Fluidum – to je něco tak polétavého a těžko uchopitelného, že po fluidu dokonce touží i lidé, kteří nevědí, co to je. Nedá se totiž koupit ani prokšeftovat, neboť věci nepolapitelné se vznášejí, prohánějí se vaší myslí. A i kdybyste měli osm či dvanáct najatých rukou (a třeba i dobře zaplacených), nikdy fluidum nepolapíte. Čerstvá z těchto barmanek, která prostřídala starou (ta mě předala současně i se zrcadlem noci), ono fluidum měla. Možná o tom ani nevěděla - to tak bývá s fluidem, které nenosíte v kabelce ani na ramenou.

Je pár lidí mezi námi, kteří rozpoznají ono fluidum na kilometry daleko. Nová barmanka, na rozdíl od té spící, respektive pospávající noční, možná o tom měla nepatrné potuchy - a možná i proto komunikovala nejen se mnou, ale i s mými dvěma zelenými kufry, když zvláště o tom menším prohlásila, že je rozkošný. Tím si mne docela získala a uvědomil jsem si, že menší zelený kufr má opravdu něco do sebe. Ale abychom neškodili tomu většímu, stejně zelenému, řekl jsem nové barmance, že v tom větším je pohromadě více mého života (i když jsem možná přeháněl, protože jsem všechny své věci naházel do obou zelených kufrů halabala a nikdo neví, ve kterém z nich bylo více mého života).

Jedno však bylo jisté – všichni tři jsme vytvářeli symbiózní jednotku a kdybyste dva zelené kufry odtrhli ode mne nebo mě od nich, jednalo by se téměř o trestný čin odstřižení pupeční šňůry bez potřebného zauzlování. Tak jsme byli propojeni navzájem a možná jsme se těšili i na to, až se v příhodný čas navzájem vybalíme a budeme brát své věci navzájem do rukou a bezmyšlenkovitě, bez ladu a skladu ukládat je nikoliv do poliček, ale jen tak do volného prostoru, o kterém zatím nic kloudného nevíme.

Nikdo z nás neví o budoucích prostorách, protože to nejsou ty samé prostory, které jsme si kdysi vytvořili ve svých příbytcích jak prostory odkladné, kam se vždy něco šoupne, protože tam zrovna bylo místo. A tak se lidem vrství věci, které se nakonec nevejdou ani do padesáti kufrů, byť zelených, ale i všelijak velikých.

Nová barmanka se zeptala, jestli si dám ještě kafe.

Jelikož jsem měl již asi osmé (nebo snad deváté?), srdce mi po probdělé noci tlouklo velmi intensivně. Ale rád jsem přitakal, neboť z principu věci rád přitakávám. Zatímco jiní třeba pokyvují hlavou ze strany na stranu, že ne, nebo že nevědí, já se nikdy neostýchám pokývat hlavou seshora dolů, že ano. Tím se liším od těch, kteří častěji dávají najevo ne a přitom by rádi skoro zařvali ano.

Pak si ku mně nová barmanka přisedla.

Zcela nenuceně a přirozeně.

A já jsem jí řekl, že má pěkné ruce, když mi napsala čárku za ono nové kafe. Onu čárku udělala opravdu něžně. A ona se pak na onu čárku podívala vskutku jako malíř, který právě dokončil svůj obraz a místo svého podpisu udělal v levém rohu dole pěknou čárku. Řekl jsem barmance (stále mluvíme o té nové a již ani o jiné mluviti nebudeme, to přísahám), že by mohla být i k mému většímu kufru trochu shovívavější, protože krom jiného obsahuje sice věci z minulého století, ale věci tak niterné, že ani niternější býti nemohou. Čímž jsem rozhodně neměl na mysli svoje čerstvé trenýrky, ale nechtěl jsem se o těch věcech nikterak vyjadřovat, abych nevzbuzoval případný soucit nebo k soucitu něco podobného.

Nová barmanka byla kupodivu mile překvapena, že ctím věci niterné. Že je to sice trochu záhadné, ale že i ona má ráda věci niterné. Pak mi nová barmanka (doposud nevíme, jak se jmenuje, ale přijde na to řeč, až vás z toho bude bolet hlava) řekla, že jí strašně moc připomínám jejího tatínka, který minulý rok zesnul.

Ani mi tak nevadilo, že mě přirovnávala ke svému tatínkovi (koneckonců, trojnásobným tatínkem jsem ještě donedávna také byl), jako spíše jsem byl s podivem nad použitím slůvka „zesnul.“ To se již mnoho nepoužívá. Na oplátku řekl jsem nové barmance, že mi hodně připomíná mou nejstarší dceru. Dokonce jsem novou barmanku vzal za obě ruce a dal je do svých a projevil jsem krátké účastenství se ztrátou jejího tatínka.

Nijak se nebránila.

Když řekla pak, že mám studené ruce, odpověděl jsem v lehkém žertu:

„Studené ruce, upřímné nohy.“

Usmála se, ale nijak výrazně.

Nicméně fluidum ten její úsměv obsahoval.

Zeptala se, kam mám namířeno se dvěma zelenými kufry, ale protože to nevěděly ani dva zelené kufry, natož já, těžko se mi na to odpovídalo. A nevím proč, něco mně náhle zabolelo. Vzpomněl jsem si totiž, když jsem ve starém bytě hledal rozdvojku (rozdvojky jsou vždy důležité, protože přinejmenším alespoň něco rozdvojují, když už nic jiného), našel jsem na stole nejmladší dcery B. kus papíru, na kterém měla tato dvaadvacetiletá dívka nalinkováno, po čem v životě touží a co by si chtěla pořídit.

Papírek mé dcery měl nápis Mé životní priority a mimo jiné na něm stálo: perfektní vybavení nového bytu (mezi perfektní vybavení jsem se již nevešel), BMW z té nejsilnější řady (já sám byl vysláblý), notebook s infra kódem… ale dál již jsem nečetl, neboť jsem pochopil, že celý ten soupis vytoužených věcí se vymykal mému chápání. Nevím, ale možná proto, že jsme mívávali v tomto věku úplně jiné priority a nemusely být vůbec hmotného charakteru; se stárnutím ovšem nic nenaděláte.

Nicméně uprostřed dne s novou barmankou jsem si udělal v hlavě jinou soupisku, skládající se ze dvou položek: pohladit ji a dát jí políbení na čelo.

A také jsem to udělal. Na konci své denní šichty nabídla mi, že (pokud jsem v tíži nebo dokonce beztíži) mohu u ní přespat ve vší počestnosti i se svými dvěma zelenými kufry; zvláště s tím menším, řekla důvěrně.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dva zelené kufry (a jeden já).
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.