Gustave Flaubert

Narodil se v Rouenu do lékářské rodiny. Od roku 1841 studoval práva v Paříži, kde navázal literární známost s Victorem Hugem. Pro nervové záchvaty, epilepsie, se na otcovo přání r. 1844 vzdává dalších studií. Protože byl finančně zabezpečen, mohl si dovolit pracovat na venkově a každé dílo několikrát přepracovávat.

Obdiv a přátelství choval k I.S. Turgeněvovi a k synovci svého předčasně zemřelého přítele Guy de Maupassantovi, kterého svými radami i pomocí prakticky uváděl do literatury. Odmítal manželství jako projev měšťáctví, stejně jako každodenní problémy. Žil samotářsky. Měl celoživotní platonickou lásku (jeho rádkyně), byla starší o 11 let.

Rozvíjí realistní tvorbu. Byl schopen filozofické a psychologické analýzy - vynikal v ní. Hodně cestoval – navštívil Itálii, Řecko,Tunis a Blízký východ - Cařihrad, Sýrie, Palestina, horní Egypt.

Byl soudně stíhán za román Paní Bovaryová (v stejném roce jako Baudelaire za Květy zla). Na základě vytržených úryvků "lascivních líčení" milostních dobrodružství hlavní hrdinky byl stíhán pro urážku veřejné mravnosti a manželské instituce. Při soudním líčení v r. 1857 byl zproštěn všech obvinění.

Paní Bovaryová

Příběh Emy Bovaryové, ženy venkovského lékaře, která touží po něčem velkém. To jí život na malém městě neumožňuje, a tak východisko hledá v milostných pletkách. Ani ty ji však časem neuspokojují, protože touží po stále čerstvé lásce, která ani není ve skutečném životě možná. Rodinný rozpočet je značně otřesen jejím způsobem života. Zoufalá Ema tvrdě doplácí na svou naivitu, ocitá se v dluzích a marně hledá schůdné řešení...

Gustave Flaubert

Paní Bovaryová

2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Miloslav Jirda - heirs c/o DILIA, 2013

© JHuslík, 2013

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87808-41-2

Obsah

Paní Bovaryová

PRVNÍ ČÁST

DRUHÁ ČÁST

TŘETÍ ČÁST

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Marii Antonínu Juliovi Sénardovi

členu pařížské advokátní komory,

bývalému předsedovi Národního shromáždění

a bývalému ministru vnitra

Drahý a osvícený příteli,

dovolte, abych v čelo této knihy

a nad její věnování vepsal vaše jméno;

neboť za to, že vychází,

děkuji především vám.

Vaše skvělá obhajoba

jako by byla dodala mému dílu

nepředvídané váhy

i v mých vlastních očích.

Přijměte tedy na tomto místě

projev mé vděčnosti, jež se

— ať bude sebevětší —

nikdy nevyrovná ani vaší výmluvnosti,

ani vaší obětavosti

Gustav Flaubert

V Paříži 12. dubna 1857

PRVNÍ ČÁST

I

Byli jsme ve studovně, když vstoupil ředitel; za ním šel nováček v občanských šatech a školní zřízenec s velkým pultem. Ti, kdo spali, se probudili a každý vstával jakoby vytržen z práce.

Ředitel nám pokynul, abychom si sedli; pak se obrátil k dozorci a tlumeně řekl:

„Pane Rogere, doporučuji vám tady toho žáka, jde do páté. Když si to pílí a chováním zaslouží, postoupí mezi velké, kam věkem patří.“

Nováček zůstal v koutku za dveřmi, takže ho sotva bylo vidět; byl to venkovský, asi patnáctiletý hoch, větší než kdokoli z nás. Měl vlasy zastřižené rovně nad čelem, jako mívají na vesnici kostelní zpěváci, a tvářil se rozumně, ač velmi rozpačitě. Ačkoli nebyl široký v ramenou, jistě ho kazajka ze zeleného sukna s černými knoflíky tísnila v průramcích a rozparkem výložků na rukávech bylo vidět červená zápěstí; bývala jistě zpravidla nepokrytá. Ze žlutavých kalhot, silně vytažených šlemi, mu čouhaly nohy v modrých punčochách. Byl obut v špatně vyčištěné hrubé střevíce, pobité cvočky.

Začali jsme odříkávat lekce. Poslouchal se soustředěným úsilím, pozorně jako na kázání; neodvažoval se ani přeložit nohy křížem, ani se opřít o loket, a když ve dvě hodiny zazněl zvonek, musil mu dozorce připomenout, aby se s námi postavil do řady.

Při vstupu do třídy jsme obvykle odhazovali čapky na zem, abychom pak měli volnější ruce; bylo třeba mrštit už ode dveří čapkou pod lavici tak, aby narazila na zeď a řádně rozvířila prach; to byl náš styl.

Ale nováček buď že si nepovšiml toho našeho návyku, nebo si nás netroufal napodobit, držel čepici na kolenou ještě po modlitbě. Byla to jedna z těch velmi složitých pokrývek hlavy, v nichž nalézáme prvky beranice, hulánské šapsky, kulatého klobouku, vydrovky a bavlněné čepice, slovem jedna z těch ubohých věciček, jejichž němá ošklivost je hluboce výrazná jako tvář blbce. Byla oválná a vydutá velrybími kosticemi; začínala třemi kruhovými jelítky a pak se střídaly kosočtverce z aksamitu a králičí srsti, oddělené od sebe červeným páskem; potom přišlo cosi jako pytlík zakončený mnohoúhelníkem, který byl podlepen kartónem a pokryt složitě našívanými sutaškami; z něho pak visela na velmi tenké šňůrce křížkovaná spleť dracounových nitek na způsob třapečku. Čepice byla zánovní; štítek se jen třpytil.

„Vstaňte,“ řekl profesor.

Nováček vstal: čepice spadla. Celá třída vypukla v smích.

Shýbl se pro ni. Soused ji loktem shodil; nováček ji znovu zdvihl.

„Dejte přece někam tu čepici,“ řekl profesor, který měl smysl pro vtip.

Nový výbuch smíchu přivedl ubohého chlapce tak z míry, že nevěděl, má-li podržet čepici v ruce, nechat ji na zemi nebo si ji dát na hlavu. Sedl si a čepici položil do klína.

„Vstaňte,“ řekl profesor, „a řekněte mi, jak se jmenujete.“

Nováček nesrozumitelně zabrebtal nějaké jméno.

„Jak?“

Znovu bylo slyšet, jak breptá jakési slabiky, avšak řev celé třídy přehlušil jeho slova.

„Hlasitěji,“ vzkřikl učitel, „hlasitěji!“

Nováček otevřel tedy se zoufalou odhodlaností ústa dokořán a z plných plic, jako by někoho volal, vyrazil slovo Karbovari.

Rázem se zdvihl ohlušující řev a pokračoval crescendo; z všeobecné vřavy (všichni vyli, štěkali, dupali a opakovali Karbovari! Karbovari!) vyrážely jednotlivé pronikavé výkřiky; povyk jen stěží uléhal v osamocených výkřicích a pak pojednou znovu propukával, když z některé lavice ještě tu a tam vytryskl přidušený smích jako opožděná raketa.

Konečně se však pod deštěm písemných trestů třída pomalu uklidnila a profesor, kterému se podařilo postihnout jméno Karel Bovary (dal si je nadiktovat, slabikovat a znovu přečíst), přikázal ubožákovi, aby si šel sednout do oslovské lavice hned před katedrou. Chlapec sebou pohnul, ale než vykročil, zaváhal.

„Co hledáte?“ zeptal se profesor.

„Svou čep...“ nakousl bázlivě nováček, dívaje se znepokojeně kolem sebe.

„Celá třída pět set veršů!“ vyrazilo zuřivě z profesorových úst a zarazilo jako Quos ego novou bouři. — „Ticho buďte!“ pokračoval pak rozhořčeně a utíral si čelo šátkem, jejž vylovil z baretu. „A co se vás týče, vy nováčku jeden, opíšete dvacetkrát ridiculus sum.“

Pak řekl mírnějším hlasem:

„Však svou čepici dostanete, nikdo vám ji nevzal!“

Všechno se uklidnilo. Hlavy se nachýlily nad desky a nováček zachoval po dvě hodiny vzorné držení těla, přestože se mu tu a tam rozpleskla o tvář papírová kulička, vymrštěná nožičkami pera. Otřel si tvář rukou a zůstával bez linutí, s očima sklopenýma.

Večer ve studovně vyndal ze svého pultu rukávce, udělal si pořádek ve svých věcech a pečlivě nalinkoval papír. Viděli jsme, jak svědomitě pracuje, jak vyhledává ve slovníku všecka slovíčka a všemožně se namáhá. Jistě jen proto, že prokázal tolik dobré vůle, nemusil do nižší třídy; zrnil, pravda, obstojně pravidla, ale jeho styl byl chatrný. Počátky latiny mu vštěpoval farář v rodné vesnici, neboť rodiče ho ze šetrnosti poslali na studie co možná nejpozději.

Jeho otec, pan Karel Diviš Bartoloměj Bovary, bývalý druhý plukovní lékař, se kolem roku 1812 zapletl do jakési odvodní aféry a musil v té době opustit službu; využil tenkrát svých osobních půvabů a příležitostně uchvátil šedesátitisícové věno, které se mu nabízelo v osobě dcery jednoho obchodníka se stávkovým zbožím, jež se zakoukala do jeho švarné postavy. Tento krasavec a chvastoun, hlučně řinčící ostruhami, v tváři licousy splývající s knírem, na rukou stále plno prstenů, v šatech nápadných barev, spojoval v sobě vzhled hrdiny s laciným elánem obchodního cestujícího. Dvě tři léta po svatbě žil z majetku své ženy, dobře jedl, pozdě vstával, kouřil z dlouhé porcelánové dýmky, domů chodil až po večerních zábavách a vysedával v kavárnách. Tchán zemřel a nezanechal po sobě dohromady nic; to ho rozhořčilo a pustil se do podnikání; nechal v tom trochu peněz a uchýlil se na venkov hospodařit na vlastním. Ale protože se v půdě nevyznal o moc víc než v kartounu, protože jezdil na koních, místo aby je posílal na pole, protože svůj mošt po lahvích pil, místo aby jej po sudech prodával, protože jedl nejkrásnější drůbež ze svého dvora a mazal si lovecké boty slaninou ze svých prasat, brzy zjistil, že bude nejlépe, když zanechá vší spekulace.

I podařilo se mu najmout za ročních dvě stě franků v jedné vesnici na rozhraní kraje Caux a Pikardie jakési obydlí, zpola statek, zpola panský dům; a nevrlý, sužován výčitkami, obviňuje nebe a žehraje na kdekoho, zavřel se před světem ve věku pětačtyřiceti let, znechucen lidmi, jak říkal, a rozhodnut žít v míru a pokoji.

Jeho žena byla kdysi do něho bláznivě zamilována; milovala ho s otrockou oddaností a to ho od ní ještě více vzdalovalo. Bývala kdysi veselá, sdílná a něžná, ale jak stárla, stávala se (jako kysne zvětralé víno) svéhlavou, hašteřivou a nervózní. Ač tolik trpěla, zpočátku si ani nestěžovala, když viděla, jak jí muž běhá za každou vesnickou poběhlicí a jak jí ho večer vracejí všelijaké kutlochy otupělého pitím a páchnoucího. Pak se v ní vzbouřila hrdost. Mlčela, s němým stoicismem polykala vztek, a taková zůstala až do smrti. Byla stále na nohou, stále na pochůzkách. Obcházela advokáty a presidenty soudu, pamatovala na splatnost směnek a vymáhala odklady; doma žehlila, šila, prala, dohlížela na dělníky, platila účty, kdežto pán si nepřipouštěl žádné starosti; byl ustavičně pohřížen do jakési trucovité ospalosti, z níž se vytrhoval, jen aby jí říkal hrubosti; civěl u krbu, pokuřoval a plival do popela.

Když se jí narodilo dítě, musili je dát kojné. Po návratu byl klučina rozmazlován jako nějaký princ. Matka ho krmila zavařeninami; otec ho nechával běhat naboso, a hraje si na filosofa, dokonce říkal, že dítě může chodit docela nahé jako mláďata zvířat. Proti záměrům mateřským měl v hlavě jakýsi mužný ideál dětství, v jehož duchu se snažil cepovat synka: chtěl ho vychovávat tvrdě, po spartánsku, aby dostal dobrý fyzický základ. Posílal ho spát do nevytopeného pokoje, učil ho dlouhými doušky pít rum a pokřikovat na procesí. Dítě však bylo od přírody mírné a otcovo úsilí vyznívalo naprázdno. Matka je vláčela stále s sebou; vystřihovala mu z lepenky, vyprávěla mu pohádky, mluvila s ním v nekonečných samomluvách, plných zádumčivého veselí a žvatlavé mazlivosti. V opuštěnosti svého života přenášela na tu dětskou hlavu všechny své marnivé tužby, rozváté a rozbité. Snila o jeho budoucím postavení, už viděla, jak je velký, krásný, duchaplný, působí jako stavební inženýr nebo soudní hodnostář. Naučila ho číst a dokonce i při starém vysloužilém klavíru zpívat dvě tři drobné písničky. Ale o tom všem říkal pan Bovary, neboť ten na vzdělání zrovna netrpěl, že to nestojí za to. Budou někdy mít na to, aby ho vydržovali na státničil školách, budou mu moci koupit úřad nebo nějaký obchod? Ostatně, chce-li mít člověk na světě úspěch, musí mít široké lokty. Paní Bovaryová se hryzla do rtů a dítě se toulalo po vesnici.

Chlapec chodil za oráči, plašil havrany hroudami hlíny a ptáci ulétali. Trhal u příkopů ostružiny, s prutem v ruce hlídal krůty, pomáhal o senách a běhal po lesích; když pršelo, hrál si v kostelní předsíni nebe peklo ráj a o velkých svátcích prosil kostelníka, aby mu dovolil zvonit; celou vahou těla se pak zavěšoval na tlusté lano a h pocitem slasti se nechal unášet rozhoupaným zvonem.

A tak rostl jako doubek. Dostával silné ruce a zdravou barvu.

Když mu bylo dvanáct let, vymohla si matka, že půjde na studie. Svěřili ho faráři. Ale lekce byly tak krátké a nepravidelné, že nebyly celkem k ničemu. Konaly se úkradkem v sakristii, vstoje, ve spěchu, mezi křtem a pohřbem; nebo si farář posílal pro svého žáka po klekání, když nikam nemusil. Sedali u něho v pokoji; komáři a noční můry kroužili kolem svíce. V pokoji bylo horko, chlapci se zavírala víčka; a staroch za chvíli chrápal, ruce složené na břichu a ústa dokořán. Jindy, když se pan farář vracel odněkud z okolí, kde byl u nemocného s posledním pomazáním, vídával hocha, jak se potuluje za vsí, zavolal na něj, čtvrt hodiny mu kázal a dával mu při té příležitosti někde pod stromem časovat latinská slovesa. Rušíval je déšť nebo kolemjdoucí známý. Jinak s ním byl vždycky spokojen, dokonce říkal, že mladý muž má znamenitou paměť.

Na tom se nemohlo přestat. Paní byla energická. Zahanbený nebo spíše unavený pán povolil bez odporu a čekalo se ještě rok, až hoch bude po prvním přijímání.

Minulo ještě půl roku; a po roce byl Karel definitivně poslán do Rouenu na studie. Otec ho tam sám dovedl; bylo to ke konci října, v době kolem sv. Romana.

Teď by si nikdo z nás nemohl o něm připomenout nic zvláštního. Byl to hoch mírné povahy, o přestávkách si hrál, ve studovně pracoval, při vyučování dával pozor, v ložnici dobře spal a v jídelně dobře jedl. Jeho odpovědným dozorcem byl grosista s železným zbožím v Rukavičkářské ulici; chodil si pro něj jednou za měsíc, v neděli, když měl krám zavřen, posílal ho na procházku do přístavu, aby se podíval na lodi, a pak ho přiváděl zpátky do školy, už v sedm hodin, před večeří. Každý čtvrtek večer psal Karel matce červeným inkoustem dlouhé psaní a zalepoval je třemi oplatkami; pak si opakoval ze sešitů dějepis nebo četl starý svazek Anarchasise, který se povaloval po studovně. Na školních procházkách rozprávěl se sluhou, venkovanem jako on.

Vytrvalou pílí se držel stále mezi průměrnými žáky; jednou to dokonce dotáhl na druhou cenu z přírodopisu. Ale ke konci třetího roku ho rodiče vzali ze školy, že bude studovat medicínu; byli přesvědčeni, že se k maturitě protluče sám.

Matka mu našla u známého barvíře ve čtvrtém poschodí na Robecově potoku pokoj. Vyjednala byt se stravou, opatřila nábytek, stůl a dvě židle, dala z domova dopravit starou třešňovou postel a kromě toho koupila litinová kamínka se zásobou dříví, aby se její ubohé dítě mohlo ohřát. Ke konci týdne odjela po tisícerém napomenutí, aby se slušně choval, teď když bude ponechán sám sobě.

Až se mu hlava zatočila, když četl na vývěsní tabuli seznam přednášek; přednášky z farmacie, chemie, botaniky, z klinického lékařství a terapie, nepočítaje ani hygienu a farmakologii, všechno jména, jejichž původ mu byl neznám, která však byla jakoby branou do svatyň plných vznešeného temna.

Nic nechápal; marně poslouchal, nepostihoval smysl. Přesto pracoval, měl vázané poznámkové sešity, chodil na všechny přednášky, nepromeškal jedinou vizitu. Plnil své drobné denní povinnosti jako cirkusový kůň, který se točí na místě se zavázanýma očima nevěda ani, jaký je smysl jeho roboty.

Matka, aby mu ušetřila vydání, posílala mu každý týden po poslovi kus telecího upečeného v troubě; míval je k obědu po návratu z nemocnice a při jídle třepal podešvemi o zeď. Pak musil běhat po přednáškách, do pitevny, do chorobince a vracet se všemi těmi ulicemi domů. Po hubené večeři u bytného chodil nahoru do svého pokojíčku a znovu se dával do práce v promoklých Šatech, ze kterých se kouřilo, jak v nich seděl u rozpálených kamen.

Za krásných letních večerů, ve chvíli, kdy vyhřáté ulice jsou prázdné a služky si hrají na prahu, s péřovým míčem, otvíral okno a vykláněl se z něho. Řeka, která dělá z této rouenské čtvrti jakési bídné malé Benátky, tekla dole pod ním, žlutá, fialová nebo modrá mezi svými mosty a mřížemi. Na břehu si dělníci myli ve vodě ruce. Na bidlech vystrčených z podstřeší se na vzduchu sušila přadena bavlny. Naproti nad střechami se klenulo čisté nebe s rudým zapadajícím sluncem. Jak je asi u nich doma pěkně! Jaký chládek v bukovém lese! A mladý Bovary rozvíral chřípě, aby se nadýchal vůně venkova, která však nedocházela až k němu.

Zhubl a vytáhl se; na tvář mu lehl výraz žalobného smutku a dělal ji téměř zajímavou.

Zpohodlněl a lak ovšem odstoupil ode všech předsevzetí, která si kdysi učinil. Jednoho dne nešel na vizitu, druhý den na přednášku, a když mu lenost zachutnala, pomalu tam přestal chodit vůbec.

Zvykl si chodit do hostince a vášnivě rád hrál domino. Uzavírat se každý večer do špinavého lokálu, vrhat na mramorový stolek černě tečkované ovčí kostky, to byl v jeho očích drahocenný akt svobody; cítil sám k sobě větší úctu. Bylo to jako uvedení do světa, přístup k zapovězeným rozkoším; když vcházel, kladl ruku na knoflík u dveří se slastí zrovna smyslnou. Tehdy se v něm uvolnilo mnoho do té doby potlačeného; naučil se nazpaměť zpívat kuplety a předváděl je hostům na uvítanou, nadchl se pro Bérangera, naučil se připravovat punč a konečně poznal lásku.

Po takovéto přípravě propadl ovšem úplně při ranhojičské zkoušce. A doma ho čekali ještě týž večer, aby oslavili jeho úspěch!

Šel pěšky, a když došel na kraj vesnice, zastavil se, poslal si pro matku a všechno jí řekl. Omlouvala ho, neúspěch svalovala na nespravedlnost examinátorů a trochu mu dodala mysli; vzala na sebe, že dá všechno do pořádku. Pan Bovary se dověděl pravdu až za pět let; byla to už stará věc a tak ji spolkl; nemohl ostatně připustit, že by tvor z jeho krve byl hlupák!

Karel se pustil znovu do práce; nepřetržitě se připravoval k nové zkoušce a naučil se předem nazpaměť všechny otázky. Zkoušku udělal a dostal dosti pěknou známku. Jaký krásný den pro matku! Vystrojila se velká hostina.

Kde zahájí svou lékařskou praxi? V Tostes. Tam je jen jeden starý lékař. Už dávno číhala paní Bovaryová na jeho smrt a staroch ještě ani nebyl bradou vzhůru a už se Karel usadil naproti němu jako jeho nástupce.

Ale to, že vychovala syna, že ho přiměla, aby vystudoval lékařství, a že našla Tostes, kde by je provozoval, to nebylo ještě všechno: potřeboval ženu. Našla mu ji: byla to vdova po soudním vykonavateli v Dieppe; bylo jí pětačtyřicet let a měla dvanáct set franků ročního důchodu.

Přestože paní Dubucová byla ošklivá, suchá jako šindel a samý pupenec jako jaro, měla nemálo nápadníků. Aby stará paní Bovaryová dosáhla svého cíle, musila je všecky vystrnadit, a dokonce velmi obratně zmařila intriky jednoho uzenáře, ačkoli měl podporu kněží.

Karel viděl v manželství nástup lepších časů; představoval si, že bude volnější a pánem svým i svých peněz. Ale pánem v domě byla jeho žena; ve společnosti musil říkat to a neříkat ono, každý pátek se musil postit, oblékat se, jak si ona přála, a honit na její příkaz pacienty, když neplatili. Otvírala mu korespondenci, hlídala ho na každém kroku a poslouchala za přepážkou, když měl v ordinaci ženy.

Každé ráno musila mít čokoládu a vyžadovala spoustu ohledů. Stále si stěžovala na nervy, na prsa, na špatné šťávy v těle. Nesnášela zvuk kroků; nechali ji tedy samotnou — samota se jí však protivila; když se k ní vraceli — jistě jen proto, aby ji viděli umírat. Navečer, když Karel přicházel domů, vystrkovala zpod pokrývky své dlouhé hubené ruce, ovíjela mu je kolem krku; musil si k ní sedat na postel a tu před ním vylévala všecka svá hoře: zapomíná na ni, miluje jinou! Však jí dobře říkali, že bude nešťastná; nakonec na něm žádala nějaký zdravotní sirup a trochu víc lásky.

II

Jednou v noci je okolo jedenácti hodin probudil klusot koně; protože zastavil právě před jejich domem, služka otevřela vikýř u půdy a chvíli vyjednávala s mužem na ulici. Přijel pro lékaře; má dopis. Třesouc se zimou, seběhla Stáza po schodech a šla otevřít, napřed zámek, pak závory. Muž nechal koně venku, šel za služkou a pojednou vstoupil za ní. Vyndal z vlněného čepce se šedivými třapci psaní zabalené do kusu látky a obřadně je podal lékaři. Karel se opřel loktem o polštář a začal číst. Stáza mu držela u postele světlo. Paní se ze slušnosti obrátila ke zdi a ukazovala záda.

Dopis, opatřený malými pečetěmi z modrého vosku, snažně prosil pana Bovaryho, aby se ihned odebral do dvora Bertovky ošetřit zlomenou nohu. Z Tostes do Bertovky je však dobrých šest mil, přes Longueville a Saint-Victor. Byla temná noc. Paní Bovaryová mladší se bála, aby se manželovi něco nestalo. Bylo tedy rozhodnuto, že čeledín pojede napřed a Karel vyrazí za tři hodiny po něm, až vyjde měsíc; z Bertovky mu pošlou naproti chlapce, ten mu ukáže cestu do statku a otevře vrata u ohrady.

Karel, dobře zahalen do pláště, se vydal do Bertovky ke čtvrté hodině ranní. Ještě rozespalý a malátný teplem postele nechal se kolébat mírným klusem zvířete. Kdykoli se kůň sám od sebe zastavil před děrami, jaké se vykopávají na pokraji polí a obkládají trním, Karel se prudce probouzel, ihned si připomínal zlomenou nohu a pokoušel se upamatovat na všechny zlomeniny, které znal. Déšť ustal; svítalo, na větvích holých jabloní nehybně dřepěli ptáci a v chladném jitřním větru si čepýřili peříčka. Kolem dokola se do nedohledna prostírala rovná pláň a skupiny stromů tvořily černě fialové, od sebe vzdálené skvrny na této velké šedivé ploše, která na obzoru splývala s ponurým odstínem nebe. Karel chvílemi otvíral oči; pak, jak mu mysl ochabovala a spánek se sám od sebe vracel, upadal ve stav jakési malátnosti; čerstvé zážitky se v něm mísily se vzpomínkami, takže sám sebe viděl dvojitě. Byl student a zároveň byl ženatý, ležel na posteli jako před chvílí a procházel operačním sálem jako kdysi. Teplý pach náplastí se mu v hlavě mísil se svěžím pachem rosy; slyšel, jak na tyči nemocničních postelí klouzají železné kroužky i jak jeho žena spí... Když projížděl Vassonville, spatřil u příkopu na trávě sedět nějakého hošíka.

„Vy jste ten lékař?“ zeptal se chlapec.

Když Karel přikývl, hoch vzal dřeváky do rukou a běžel před koněm. Ranhojič cestou z řeči svého průvodce pochopil, že pan Rouault je asi jeden z nejzámožnějších sedláků. Zlomil si nohu včera večer, když se vracel od souseda, u něhož slavil Tři krále. Žena mu zemřela už před dvěma lety. Má u sebe jen svou slečna a ta mu pomáhá vést domácnost.

Cesta byla stále hlouběji rozrytá. Blížili se k Bertovce. Hošík proklouzl dírou v plotě, zmizel a vrátil se dvorem otevřít ohradu. Kůň klouzal po mokré trávě; Karel se shýbal, aby nenarazil na větve. U boudy se na řetěze vzpínali psi a štěkali. Když vjel do Bertovky, kůň se ulekl a mocně odskočil.

Statek vypadal velmi slušně. Otevřeným hořejškem u vrátek stájí bylo vidět těžké tažné koně, jak pokojně žerou z nových jeslí. Podél budov se pařilo široké hnojiště a mezi slepicemi a krůtami zobalo pět nebo šest pávů, přepych cauxských dvorů. Ovčín byl dlouhý, stodola vysoká, zdi hladké jako ruka. V kůlně stály dvě velké dvoukolky a čtyři pluhy s biči, ohlávkami, úplnými postroji, jejichž rouna z modré vlny byla zašpiněna jemným prachem padajícím ze sýpek. Dvůr, osázený pravidelně od sebe vzdálenými stromy, byl trochu do kopce a od louže se ozývalo veselé štěbetání husího hejna.

Jakási mladá žena v modrých vlněných šatech se třemi volány přišla na  práh přivítat pana Bovaryho a uvedla ho do kuchyně, kde hořel velký oheň; kolem dokola vřela v malých nestejných hrnečcích snídaně pro čeleď. Uvnitř krbu se sušilo vlhké šatstvo. Lopata, kleště a zobák měchu, všechno obrovských rozměrů, se třpytily jako z hlazené oceli a podle zdi se rozkládala mohutná baterie kuchyňského nádobí; zrcadlil se v něm jasný plamen krbu, do něhož se mísily první záblesky slunce dopadající okenními tabulemi.

Karel vstoupil do prvního poschodí podívat se na pacienta. Našel ho na lůžku; potil se pod pokrývkami m daleko od postele ležela odhozená noční čepička. Byl to obtloustlý padesátiletý človíček s bílou tváří, moudrýma očima, olysalým čelem a náušnicemi v uších. U lůžka na židli stála velká karafa s kořalkou, ze které chvílemi upíjel na kuráž; ale jakmile spatřil lékaře, rozjaření opadlo. Jen slabé sténal, ač předtím po dvanáct hodin neustále klel.

Zlomenina byla jednoduchá, bez jakýchkoli komplikací. V tak snadný případ se Karel ani neodvážil doufat. I připomněl si, jak si u lůžka zraněných počínali jeho učitelé, a aby pacientovi dodal odvahy, chlácholil ho, jak mohl; toto chirurgické laskání je jako olej, kterým se natírá skalpel. Protože potřeboval dlahy, musili mu dojít; do kolny pro svazek latí. Karel si jednu vybral, rozřezal na kusy a uhladil střepinou skla; služka zatím trhala plátno na obvazy a slečna Ema se pokoušela ušít podložky. Když dlouho nemohla najít jehelníček, otec ne rozčilil; neodpovídala, ale tu a tam se při šití píchla; tiskla pak prst k ústům a vysávala krev.

Lékaře překvapila bělost jejích nehtů. Byly lesklé, v konečcích útlé, hladší než dieppeské výrobky ze slonoviny a vykrojené do tvaru mandlí. Přitom však ruka nebyla krásná, snad no dost bledá, v článcích prstů trochu suchá, obrysové linie nebyly dost měkce oblé. Krásné však byly oči; ač hnědé, byly pod řasami jako černé a jejich pohled na vás dopadal přímo, s nevinnou smělostí.

Když byl obvaz hotov, sám pan Rouault pozval lékaře, aby se ještě zdržel něco zakousnout.

Karel sešel do pokoje v přízemí. Na malém stolku u velkého lože s nebesy, potaženými bavlněným povlakem s postavami Turků, byly dva příbory se stříbrnými pohárky. Z vysoké dubové skříně naproti oknu vycházela vůně kosatců a ještě vlhkého ložního prádla. Na zemi v koutech stály pytle s obilím, které se už nevešly vedle do sýpky, kam se vystupovalo po třech kamenných schodech. Na zdi, jejíž zelená malba působením ledku oprýskávala, visela uprostřed jako ozdoba bytu tužkou nakreslená hlava bohyně Minervy; byla ve zlatém rámci a dole byl nápis gotickým písmem: „Drahému tatíčkovi“.

Napřed se mluvilo o nemocném, pak o počasí, o velkých mrazech, o vlcích, kteří se v noci toulají po polích. Slečna Rouaultová se na venkově valně nebaví, zejména nyní, když všechna starost o statek leží na jejích bedrech. Protože bylo v místnosti chladno, drkotala při jídle zuby a to poněkud odkrývalo její masité rty, které měla ve zvyku hrýzt, když právě mlčela.

Krk jí vystupoval z bílého přeloženého límečku. Vlasy byly uprostřed rozděleny uzounkou pěšinkou, která se lehce sunula podél lebeční křivky, a byly tak hladké, že vypadaly jako složené ze dvou celistvých kusů; a nechávajíce odkrytý sotva cípek ušního lalůčku, spojovaly se vzadu — ke spánkům lehce vzduté — v mohutný uzel, jaký venkovský lékař viděl poprvé ve svém životě. Líce měla růžové a nosila jako muži lorňon ze želvoviny, zastrčený mezi dva knoflíky blůzky.

Karel se šel ještě nahoru rozloučit; když se pak před odchodem znovu vrátil do jídelny, našel ji, jak stojí s čelem přitisknutým na okno a dívá se do zahrady, kde vítr zvrátil tyčky u fazolí. Obrátila se.

„Hledáte něco?“ tázala se.

„Bičík, prosím,“ odpověděl.

Sháněl ho na posteli, za dveřmi, pod židlemi; bičík byl zapadlý mezi zdí a pytli. Slečna Ema jej zahlédla; shýbla se nad uskladněným obilím. Karel galantně přiskočil, a jak také zároveň natahoval ruku, pocítil, že se hrudí lehce dotkl zad dívky, sehnuté pod ním. Vztyčila se celá rudá, a podávajíc mu býkovec, přes rameno na něj pohlédla.

Místo aby se do Bertovky vrátil za tři dny, jak slíbil, byl tam hned druhý den a pak tam jezdil pravidelně dvakrát týdně, nepočítaje ani návštěvy nenadálé, kdy přicházel jakoby omylem.

Všechno se ostatně dařilo; léčení pokračovalo normálně, a když po šestačtyřiceti dnech lidé viděli, jak se starý Rouault pokouší sám chodit po chalupě, začínali se dívat na pana Bovaryho jako na člověka velkých schopností. Starý Rouault říkal, že by ho lépe nebyli spravili ani nejlepší lékaři z Yvetotu, ba ani ne z Rouenu.

A Karlovi ani nepřišlo, aby si sám položil otázku, proč tak rád jezdí do Bertovky. I kdyby ho to bylo napadlo, jistě by byl přičítal svou horlivost vážnosti toho případu nebo snad očekávanému zisku. Byla to však pravá příčina toho, že jeho návštěvy ve statku tvořily půvabnou výjimku z všedních starostí jeho života? V těch dnech časně vstával, vyjížděl cvalem, pobízel koně; pak unik ukoval, otíral si v trávě boty, a než vstoupil do domu, navlékal na ruce černé rukavice. Rád vcházel do dvora, ucítil na ramenou branku, jak se otáčí, slýchal na zdi kokrhat kohouta, rád vídal čeledíny přicházející mu vstříc. Měl rád stodolu i stáje, měl rád starého Rouaulta, jenž mu plácal do dlaně a nazýval ho svým zachráncem; měl rád dřeváčky slečny Emy na umytých dlaždicích kuchyně; vysoké podpatky ji dělaly trochu větší, a když šla před ním, její dřevěné podrážky suše pomlaskávaly o kůži botek, jak se rychle zvedaly.

Vyprovázela ho vždycky až na první schůdek záspi. Zůstávala tam, pokud nepřivedli koně. Rozloučili se a už nemluvili; jak stála na volném vzduchu, větřík jí dovádivé čechral krátké vlasy na šíji nebo zmítal tkanicemi zástěry; kroutily se jí na kyčlích jako korouhvičky. Jednou, když byla obleva, voda z kůry stromů crčela do dvoru a na střechách domů tál sníh. Stála na prahu, pak si šla pro slunečník a otevřela jej. Hedvábným slunečníkem holubí barvy procházelo slunce a osvětlovalo mihotavými odrazy bílou pleť její tváře. Usmívala se zpod něho, zalita vlahým teplem; bylo slyšet, jak kapky vody jednu po druhé padají na napjaté moaré.

V prvních dnech, kdy Karel navštěvoval Bertovku, paní Bovaryová mladší se nikdy nezapomínala vyptávat na nemocného a v knize (vedla podvojné účetnictví) založila pro pana Rouaulta dokonce novou stranu. Ale když se dověděla, že má dceru, hned o ní sháněla informace; dověděla se, že slečna Roualtová byla v klášteře voršilek, že se jí doslalo, jak se říká, dobrého vychování a že se tedy vyzná v zeměpise a umí tančit, vyšívat a hrát na klavír. To už přesahovalo všecko!

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Paní Bovaryová.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.