Starořímský

DEKAMERON

2.

Petr Bitzan

Petr Bitzan

Starořímský dekameron II

vydal Jonathan Livingston, s.r.o.

v Praze 2013, 1.e-vydání

epub ISBN 978-80-87835-24-1

mobi ISBN 978-80-87835-25-8

Flavius

1.

Filliona si vyčíhala přesný okamžik, kdy Flavius překračoval práh vestibulu a i s košíkem plným zeleniny prudce vyběhla z atria a málem do mládence vrazila.

„Ach, promiňte, pane Flavie, omlouvám se…“ hekla a hned na to se začervenala ve tvářích.

„Co blázníš, divoško, málem jsi mě srazila na podlahu!“ durdil se na oko Flavius.

„Opravdu se omlouvám, trochu jsem se zamyslela a nedávala pozor.“

„Na co taková cácorka, jako ty, může myslet?“ ušklíbl se.

Filliona zrudla ještě více. Provokativně se prohnula, aby Flaviovu zraku neušla její drobná, pučící ňadra s vyzývavě se rýsujícími bradavkami pod tunikou.

„Jestli máte čas, můžu vám to, pane, vysvětlit…“

„Ten právě nemám. Musím za otcem Aruliem…,“ otočil se a rychle kráčel k místnosti, kde úřadoval bohatý římský obchodník s archiváliemi Arulius Priscus.

„Tak třeba večer…“ řekla Filliona do vzdalujících se mladíkových zad.

„Filliono, neotravuj mladého pána a mazej s tou zeleninou do kuchyně. Už tam na tebe čekají a nepřej si, jestli se Latia rozčílí!“ obořila se na ni jedna ze starších otrokyň, Amala.

Děvče se ušklíblo, trhlo rameny a ještě se stihla vyhnout pohlavku, který jí žena chtěla uštědřit.

„Mazej!“ poručila.

Filliona se rozběhla do kuchyně, aby jí zmizela z očí.

Flavius vešel do místnosti k Aruliovi, svému adoptivnímu otci. Za těch pět let, kdy vstoupil k obchodníkovi do učení si ho Arulius velice oblíbil. Jeho matka, Aruliova sestra, se provdala do rodiny Laeců a když její manžel zemřel, poslala Flavia do domu strýce, aby se naučil obchodování.

Arulius se po celý život věnoval budování svého krámku a budování zázemí, aby mohl podle starých výrobků, archiválií antikvy, vytvářet lacinější repliky, nebo také staré výrobky opravovat. Nyní ve svém domě na úpatí pahorku Caelia provozoval hrnčířskou dílnu, truhlářskou dílnu a vlastnil také malou dílnu zlatnickou. Oženil se v mladém věku, záhy se ženou zjistili, že nemohou mít děti. Ve vyšším věku však jeho manželka náhle otěhotněla, snad z úradku bohů, a při porodu zemřela a děcko také. Arulius se už znovu neoženil a příchodem Flavia do domu k němu docela přilnul a dostal novou životní energii. Uvědomil si, že v tom mladíkovi se snoubí všechny sny o synovi, nebo synech a že jeho dlouho budované dílo jen tak nezanikne. Oblíbil si ho natolik, že ho formálně adoptoval za svého syna a nechal na něho přepsat veškerý svůj majetek. Mládenec pak docela obratně pokračoval pod jeho vedením v dosavadní činnosti.

„Otče, je ti dobře?“ zeptal se, když viděl, že starý muž leží se zavřenýma očima na pohodlném lůžku. Arulius je otevřel a pohlédl na příchozího.

„Flavie, ach… ano… trochu se mi udělalo mdlo, ale už je to dobré.“ Otřel si zpocené čelo.

Flavius ustaraně řekl.

„Musíš si na sebe dávat pozor! Já tě plně zastoupím, jen mi budeš říkat, na co je potřeba se zaměřit. Já to udělám a o všem tě budu informovat. Souhlasíš?“

„To víš, že si dám pozor. Máš všechny dokumenty? Ukaž mi je.“

Mladík rozevřel vak, který měl zavěšený přes rameno a vytahoval jednotlivé pergamenové listiny, ovázané stužkami s pečetěmi a otci je podával. Ten je vždy rozbalil, pečlivě pročetl a zkontroloval, pak je Flaviovi předal, aby je uložil.

„Tenhle dokument o tom, že vše dědíš je nesmírně důležitý. Sice nevím, kteří příbuzní by našli odvahu se ucházet o takový obchod, ale stát se může ledasco. A já tu nebudu, abych je vyhodil a městskému prétorovi vše vysvětlil.“

Flavius se posadil do čtyřnohé židle s vysokým vyřezávaným opěradlem. Nohy byly zakončeny řezbou lvích tlap a mládenec dobře věděl, jak na této židli Arulius lpí. Prý ho provází od jeho dětství. S ustaraným výrazem vzal svého adoptivního otce za ruku. Již dávno se dohodli na oslovení synu – otče.

„Otče, dnes slyším ve tvém hlase poraženecké tóny! To je to tak zlé?“

Arulius ho poplácal po hřbetu ruky.

„Synu, nějak mi v poslední době rychle ubývají síly a já si právě dnes uvědomil, co jsem ti stihl dát a co vědomostí ještě v sobě nosím. Byl bych rád, aby se ti vedlo dobře, abys proslul svými vědomostmi a zejména poctivostí v obchodech. Vím o lidech z branže, kteří jsou podvodníky a napodobeniny a laciné tretky vydávají za starobylé zboží. To není cesta, kterou jsem si v mládí vybral…“

„Já vím, mohu ti slíbit, že v tvé cestě budu pokračovat i nadále. Však mi také tvoji pomocníci Polybos a Moes budou určitě nápomocni.“

„To určitě, již jsem si s nimi dneska promluvil. Všechno jsem jim vysvětlil a nyní zbýváš ty!“

„Otče, proč mám velice nepříjemný pocit, že se chceš odebrat do říše boha Pluta? Tvé dny přece nemohou být ještě naplněny!“

Arulius se usmál a oči opět zavřel. Náhle byla jeho tvář šedivá, jako by vosková ale vyrovnaná. Jak tak ležel se zavřenýma očima, pronesl: „Nech mě odpočinout. Zítra se projdeme čtvrtí Suburou a já se ti budu snažit přiblížit povahy a jednání osob, se kterými se v budoucnu budeš stýkat. Poslechni, co bylo s Fillionou. Slyšel jsem Amalu, jak jí vynadala.“

Flavius si vzdychl.

„Ale, vždyť ji znáš, divošku. Zase si na mě počkala v atriu, nakrucovala se přede mnou a vymýšlela si nesmysly. Amala ji zahnala do kuchyně.“

Arulius otevřel oko a pohlédl na Flavia.

„Flavie, Filliona je sice otrokyně, ale neměj jí to za zlé. Já využíval otroky k vysoce odborné práci a vím, že když chceš, aby odváděli práci dobrou, musíš jim dát určitý prostor. Proto jsem z otroctví propustil Polyba. Moes mojí nabídku odmítl a raději v mé domácnosti zůstal i nadále jako otrok. Ale vím, že jim můžeš věřit skoro bezmezně. No, možná ne tak až úplně, ale věřit jim můžeš. Oni se totiž spoluúčastí na chodu našeho krámku, našich dílen. Naplňuje je to pocitem dobře vykonané práce, jako to naplňovalo i mě. Mí otroci nikdy nežili v atmosféře strachu, trestů a násilí ze strany pána. A na Fillionu se nezlob. Je to hezoučká dívenka, dospěla v ženu a tebe si vyhlédla jako cíl, kterému chce dokázat, že žena je. Není obvyklé, aby se takto mladá otrokyně zahleděla do svého pána, ale stává se to. Víš, že otroky z domu neprodávám a všichni tu mají určitou jistotu klidného žití. Jejich náhrada by byla víc než drahá…“

Flavius si povzdychl.

„A co budu dělat, až si ta holka umane ještě víc a její nadbíhání bude nesnesitelné?“

Arulius se pousmál.

„Za prvé, jsi mladý muž, mimochodem pozdravuj paní Myrfalé. Vezmi jí malý dáreček i ode mě jako poděkování, že se o tebe tak stará. Co se s ní scházíš, vypadáš velmi vyrovnaně. No a Fillionu… na něco přijdeš. Uvědom si, že z její strany je to jen první zamilovanost. Bohužel, předmětem její touhy ses stal ty. Není třeba nad tím sáhodlouze přemýšlet. Měj na paměti jedno. Jsi pán tohoto domu a tvé slovo je zde zákonem. To si musí uvědomit i ona. Já věřím, že přijdeš na to, jak ji přivést k rozumu. Co takhle ji postrašit?“

Flavius zamračeně přemýšlel a náhle se mu tvář rozjasnila.

„No jasně otče, postraším ji a ona snad potom dá pokoj. Zeptám se ještě Polyba a proberu to s ním. Ten má funkci správce naší domácnosti a určitě ví o všem.“

„Dobře chlapče, promluv si s ním. A prosím, večeři mi nech přinést sem. Já tu budu odpočívat.“

„Dobře otče, povečeřím s tebou.“

2.

„Poslechni, Flavie, kde jsme vzali tenhle stolek? Stolek s jednou nohou. Je docela bytelný a stabilní! A ty krásné intarzie!“

Arulius si odpočinul, načerpal zase sílu a nyní nepokrytě obdivoval stolek, který mládenec nechal záměrně přinést, aby na něm povečeřeli.

„Ve skladišti na břehu Tibery byl výprodej uskladněných věcí, které byly snad zabaveny movitým občanům. Sice nevím, že by byla vyhlášena nějaká proskripce (z úředního rozhodnutí pronásledování občanů Říma jako nepřátel říše a císaře), ale možná se někdo chtěl zbavit zbytečných krámů z dědictví. Chudák Moes. Vlekl ho až sem na svých zádech. Nádherná práce, což?“ Odsunul tácky a pohladil různobarevné intarzie z vzácných dřev.“

„Nádherné,“ pochválil Arulius a také rukou hladil desku stolku.

„Tady na boku potřebuje opravit, dej to Kritónovi, ten má cit v rukách. Dlouho jsem už neviděl stolek s vlastní nohou. U Římanů jsou v oblibě stolní desky, dají se vyměňovat, dají se uschovat, zdobí se všemi myslitelnými způsoby. Ale tohle vypadá dobře. Tak mě napadá, Flavie, utvoř si malou síť informátorů, kteří ti budou sdělovat, kde došlo k takovým smutným událostem, a pozůstalí by se chtěli něčeho zbavit. Ve vhodný čas můžeš dojít k zajímavým exponátům.“

„Myslím, že jsi mi chtěl povídat o sběratelích. Jestli máš chuť a náladu, povídej!“

Arulius vypil zbytek poháru a nechal si otrokem sklepníkem nalít nové víno. Jeho obličej zvážněl a přetřel si v úvahách dokonce tvář. Potom si hlasitě mlaskl, že přišel na to, kde začít a zadíval se s úsměvem na Flavia.

„Sběratelé, sběratelství! To je téma tak rozsáhlé, že ačkoli začneš kdekoli, je nemožné se dobrat konečného poznání. Flavie, zítra se půjdeme podívat do Subury, prohlédneme si tamní krámky a potom si prohlédneme nabídku v našem krámku. Na vlastní oči uvidíš, o čem je řeč. Tyto úvahy se týkají věcí hmotných, vzniklých z látky, řečeno obecně. V nich do popředí vystupuje pojem krásna. Trochu jsem se tomuto oboru věnoval, abych poznal, co je krásné a co opak krásna, ošklivost. Krásou se již po staletí zabývá filozofická disciplína, estetika. Název pochází z řeckého – aisthetikos , vnímavost, cit. Zabývá se lidským vnímáním pocitů a dojmů zejména z uměleckých ale i přírodních výtvorů. Například filozof Platón říká, že krásno je sepětí dobra, pravdy a krásy. Všimni si, Flavie, kladné atributy. Jiný velký filozof Aristoteles říká, že „působením umění vzniká všechno, čeho tvar je v duši“. Člověk vytvoří ze své představy, duše, věc, dá jí tvar. Ona totiž záliba v napodobeninách je člověku stejně přirozená jako poznávání.

Krása je považována za kvalitu, která je přítomna v nějakém jsoucnu (člověku, krajině, písni, myšlence, věci, nauce), která v nás budí libost, zalíbení. Když člověka takový pocit ovládne, bytostně ovládá, citově svazuje nebo cit nabuzuje, navozuje i odpovídající postoj takového jedince. Tento postoj lze v souhrnu nazvat láskou.“

Flavius poslouchal a byl překvapen Aruliovými slovy. Takhle ho nezná! Za celých pět let nikdy nesklouzl do filozofických úvah. Slova a slovní spojení mu dělaly problémy, ale chápal, co mu otec chce sdělit.

„Takže se krásno, krásné, abych si to ulehčil, pojí se skutečností.“

„Dá se to tak říci. Aristotelés nepoužívá pojem skutečnost, ale jsoucno a podstatou všeho jsoucího je jednota látky, tvaru, její účel a záměr. Všechna jsoucna jsou učiněna, vytvořena, k nějakému účelu. A jak jsem říkal, mají čtyři příčiny vzniku.

Látková příčina – látka, ze které je předmět vyroben

Tvarová příčina – podchycuje vlastní tvar předmětu

Účinná příčina – příčina působící, kdo to zhotovil

Účelová příčina – za jakým účelem to vyrobil.

Když člověk najde něco krásného, zamiluje se do toho krásného, to krásné chce vlastnit, zamiluje si to krásné a je tu, jak jsem říkal, další pojem – láska. A vnímání pojmu láska se mění v pohledu kultur, liší se formy jejích projevů i způsob jejího pojmenování a interpretace. Význam pojmu láska se dokonce velmi liší i v individuálních pojetích jednotlivými lidmi, protože vnímání lásky je velmi závislé na osobních vlastnostech a osobních zkušenostech.“

Flavius si povzdychl.

„To je na mě moc rozsáhlé. Cítím souvislosti, ale dělá mi potíže si to vybavovat. Správným způsobem, ve správný čas.“

„Flavie, nyní vidíš, jak jsem tě zanedbával. A to jsem chtěl s tebou navštívit svého přítele, sochaře Filóna nebo několik mých přátel zlatníků. Nevím, zda to zvládneme. No uvidíme. Jestli ti mohu poradit, z toho všeho se zaměř na jedno poznání. Po krásných věcech lidé touží a bohatí jsou ochotni za ně dát spoustu peněz. Krásné věci mají čtyři příčiny vzniku. Záleží na tom, co chceš vytvořit a jakou si tomu vybereš látku.“

„Aha, rozumím. Například, když chceš vytvořit sochu, vezmeš bronz, nebo mramor, hlínu, dřevo. Když šperk, vezmeš zlato, stříbro, elektron a drahé kameny nebo perly. Když dokonalý oděv, tak hedvábí, len, vlnu, bavlnu…“

„No vidíš, příčina tvarová…“

„Ta se týká tvaru zpracované látky. Socha má jiný tvar než tunika, lůžko je jiné než truhlice nebo židle, šperk je jiný než například kvetoucí větévka jabloně nebo lahvička voňavky.

„Výborně Flavie, vím, že rád poznáváš, ostatní vědomosti si doplníš. Jsi vnímavý mládenec. Co příčina účinná?“

„Tady trochu váhám. Jestli příčina účinná působí na duši toho, kdo to zhotoví, stvoří, týká se tedy té osoby. Zlatník má jiné představy než truhlář a ten jiné než sochař.“

„Vynikající. Poslední je účelová. To je lehké poznání.“

„Znamená to snad, k čemu byla taková věc vyrobena? Aby šperk krášlil moji milou, na židli se mohu posadit, na lůžku ležet, z nádobí jíst…“

„Výborně! Flavie, udělal jsi mi radost. Třebaže jsem tě po teoretické stránce zanedbával, všechno doženeš. Víš, jak se mi na duši ulehčilo? Ale stejně jsem se utahal a nyní bych si chtěl odpočinout. Půjdeš navštívit paní Myrfalé?“

„No, nejdříve jsem nechtěl, ale nějak jsi mě s tím filozofováním rozdováděl, že pošlu otroka s psaníčkem, zda má na mě čas.“

„Jdi, chlapče, jdi. Jsi mladý a máš na to dost sil.“

Když Flavius odešel, Arulius si smutně pomyslel.

Já už sil nemám. Můj čas se naplnil.

3.

Flavius od rána zapisoval do listin seznam zboží, které jim bylo doručeno z poslední zásilky z Alexandrie. Zároveň drobné věci za pomoci Moese třídil do připravených truhliček. Protože dveře byly zavřeny, ozvalo se zaklepání a na vybídnutí vstoupila Filliona.

„Zavři dveře, chci s tebou mluvit beze svědků. Tady Moes je moje pravá ruka, o všem ví. Pověřil jsem ho, aby na tebe dohlédl.“

Filliona se opřela o dveře, podle svého zvyku se vypjala, aby ukázala drobná ňadra. Pokrčila i nohu a chodidlem se opřela o stěnu.

„Pane, něco jste potřeboval? Polybos mě sem poslal. Jsem tady.“

Flavius vzhlédl od díla a zamračil se.

„Takhle se stojí před pánem domu? Kde ses to naučila? Stoupni si rovně a neopírej se o stěnu!“ poručil mladík přísným hlasem.

Filliona vyvalila nevěřícně oči a po delším váhání se tedy opravdu rovně postavila. Takhle s ní mladý pán ještě nikdy nejednal! Takhle s ní vlastně v tomto domě nikdo nejednal!

„Pane!“

„Filliono, jsou na tebe stížnosti ze všech stran. Nepracuješ, často se někam schováš a musejí tě hledat, sám Polybos si mi už stěžoval! Můžeš mi k tomu něco říci?“

„Ale, pane, to není pravda! Já přeci pracuji v kuchyni!“

„Co není pravda? Lítáš po domě jako splašená, sám jsem viděl, že jsi zeleninu donesla do kuchyně, až když tě Amala vypeskovala! Co není pravda!?“

Dívka se vzdorovitě na Flavia podívala a potom oči sklopila, protože v jeho pohledu viděla, že je zle. Má mu říci, že ho miluje? Že se snaží být co nejčastěji v jeho blízkosti? I když ví, že Flavius, opravila se, pan Flavius, chodí do domu té hetéry Myrfalé…

„No…“ chtěla něco říci, ale slova se v ní zadrhla.

„Abychom to zkrátili! Budu muset udělat úsporná opatření, nyní, když je můj otec nemocný! Rozhodl jsem se, že pár otroků prodám někam na venkov. Především těch, co mi nepřinášejí takový užitek, jaký potřebuji. Protože nemáš dobré výsledky, přemýšlím, že tě zařadím do prodeje mezi prvními!“

Když to Filliona slyšela, zbledla. Flavius jí uštědřil další přísný pohled. Potom dodal.

„Ještě nejsem rozhodnutý. Filliono, jeden přestupek a budeš z tohoto domu prodána! Je ti to jasné? Poslouchej starší a pořádně pracuj. Rozuměla jsi mi?“

Dívka stála nehnutě, mačkala si prsty rukou, až jí zbělely a očima těkala z Moese na Flavia.

„Rozuměla jsi mi?“ opět se přísně zeptal.

„Pane… pane…“ koktala.

„Tak ano nebo ne?“ vyžadoval odpověď mládenec.

„ A… ano… ano… pane.“

„Dobře, tak můžeš jít.“ Pokynul jí tentokrát již mírně a děvče jako ve snách opustilo místnost.

Moes se na mladíka podíval

„Pane, nebylo to moc přísné? Vždyť je to ještě malá žába…“

„Ale cítí se už ženou. Musí si zvyknout, že je otrokyní a je za něco zodpovědná. Zejména za své činy a chování. Láska, neláska…“

„Pane, stejně si myslím, že jste byl na ni tvrdý. S vaším dovolením, budu ji hlídat.“

Flavius pokračoval v psaní a jen pokýval hlavou.

4.

Subura byla velice zvláštní čtvrť. Vykřičená čtvrť města Říma. Arulius se opíral o dlouhou hůl a kráčel s Flaviem po boku ulicí přeplněnou krámky, v nichž se prodávalo snad vše, co na zemi existovalo. Vedle toho zde byly krámky lazebníků, holičů a hlavně plno žen nabízejících na prodej své tělo. Arulius se zastavil u malého krámku před vchodem do jednoho z domů.

„Zdravím tě Furiane, vidím, že tvé obchody zkvétají. Znáš mého syna Flavia? Seznamte se. Budu rád, když i jemu v budoucnu budeš věnovat svou náklonnost, jako mě. Flavie, to je Furianus, prodejce nejčistších drahých surových kamenů v Římě. I když má krámek zde, v Sibiře, jeho zboží je opravdu kvalitní. Příteli, doufám, že ti zdraví slouží!“

Furianus, menší, suchý mužík se uklonil a na Arulia se usmál.

„Vznešený příteli, jaká čest pro mě, že jsi zase zavítal do mého krámku. Jsem rád, že tě vidím. V poslední době mě dostihly zvěsti, že jsi byl nemocný. Doufám, že jsi už zdráv.“

Arulius máchl rukou, že nechce na takové banality odpovídat. Znovu se obrátil k Flaviovi.

„Synu, tento muž je klenotem šperkařského umění. Z jeho žáků vzešli takoví zlatníci jako Empiedés, Démaret nebo Engel Celsus. Je mistrem klenotnické techniky hlavně za použití ažury, zasazování kamenů do šperků, kdy je vidět jeho spodní část. Ovládá nielo, techniku podobnou smaltování, kdy se místo smaltu používá směs nejrůznějších kovů. Vyrábí dokonalé lité prsteny a zvládá i jiné šperkařské techniky. Cizelování, filigrán, rytí, leptání. Hej, Furiane, ukaž nám nějaké své práce.“

„Pohlídáš mi zboží, Arulie? Musím sáhnout do svého trezoru.“

Zmizel v domě a za chvilku přinášel nízkou krabičku, ve které měl připíchnuto několik šperků. Hlavně prstenů i náhrdelníků.

„Pamatuješ, co jsme říkali o kráse fyzických věcí? O kráse jsoucna? Podívej, jaká dokonalost a jemnost práce! Poslechni, Furiane, ještě stále vyrábíš intimní šperky?“

Mužík se uchytl. Tvář se mu rozjasnila určitými představami. Flavius se zeptal.

„ Intimními šperky? To jsem ještě neslyšel.“ Obchodník začal vysvětlovat.

„Do Říma dorazila taková móda mezi ženami boháčů. Zdobí svá těla zvláštně upravenými šperky, aby navnadily své manžely nebo milence.“

„Furiane, prodej mi dvě soupravy těhle šperků tady pro Flavia. Ty chlape chlípná, ještě ženy zaučuješ, jak je mají používat? Ukaž nám to tady na té!“

Arulius gestem ruky povolal ke krámku jednu z lehkých ženštin, která se okolo nich ochomýtala, protože cítila dobrý obchod. Oba muži se totiž ve svých čistých a pečlivě nařasených tógách zřetelně od ostatních zdejších značně odlišovali. Tentokrát se mužík vrátil skoro ihned.

„Hej, Nikéto, pojď sem. Předvedeš tady pánovi, jak se zdobí ženy. Ukaž prsa!“

Poměrně mladá dívčina poslušně přihopsala před pult se zbožím a rozhalila si beztak skoro nic nezakrývající tuniku. Svá mladá a ještě pevná ňadra vystavila na odiv bez ohledu na procházející davy lidí.

Furianus k ní přistoupil, uchopil jí za bradavky a žmoulal je tak dlouho, až hrdě trčely. Potom vzal jeden ze šperků a připnul ho na bradavku. To samé učinil i s druhým šperkem. Poodstoupil a hrdě si svoji práci prohlížel.

„Tyhle se mi opravdu povedly…“ zkoumal výrobek v podobě složité květiny, kdy právě bradavka v jeho středu mu dávala zvláštní kouzlo života. Arulius se zeptal Flavia.

„Má něco takového Myrfalé? Když jí šperk daruješ, určitě bude polichocena… Tak co, krása těla snoubená s krásou rukodělného díla. Nádherné!“

Furianus dívce šperky opět sundal a ona jen vzdychla.

„Škoda, Furiane. Moc mi to slušelo. Kdybych měla něco takového, určitě bych měla více zákazníků. Pánové, když jste viděli mé zboží, nechcete se na chvíli zastavit?“

Arulius jí podal několik denárů.

„Promiň, my zde nejsme kvůli lásce. My hledáme krásu a ošklivost, abychom mohli posoudit samotnou dokonalost. Tvé prsy jsou dokonalé i tak, bez šperků.“

Chvíli smlouvali, a potom si Flavius do měšce u pasu vložil dvě sady intimních šperků a dva jemné řetízky, které si ženy mohou připnout kolem boků. Rozloučili se a pokračovali v prohlídce. Nakoukli do krámků, kde se prodávaly amulety, kolem květinových krámků prošli rychleji, o krámky s bylinkami neměli zájem. Odolávali mnoha pozváním do nevěstinců, odháněli osamělé nabízející se nevěstky.

Arulius se brzy vyčerpal, a tak Flavius najal nosítka a vrátili se domů na úpatí pahorku Caelia.

Otroci pomohli starému pánovi do jeho místnosti a Flavius šel objednat něco na občerstvení. Kuchařka Latia slíbila vše připravit co nejdříve.

Když Flavius vycházel z kuchyně do jídelny, triclinia, vběhla do ní Filliona, právě v okamžiku, kdy dva z otroků odnášeli tácy s nádobím.

„Pane, pane… prosím… počkejte… potřebuji…“

Dívce uklouzla na dlaždicích noha, zapotácela se a ve snaze udržet rovnováhu, zachytila se jednoho z mužů, čímž mu vyrazila tác s nádobím z ruky. I muž se zapotácel a jen udiveně sledoval, jak se kupa misek a hliněných pohárů mění v hromadu střepů.

Přestože jí střepy poranily na pažích a na noze, zůstala Filliona klečet v té tříšti na zemi. Nejdříve nevěřícně sledovala spoušť kolem sebe, poté ve tvářích zbledla a vytřeštěnýma očima se zadívala na Flavia. Mladík ji beze slova hodnou chvíli sledoval, načež ji obešel a bez jediného slova vyšel ven. Do zad se mu zabodlo zoufalé zanaříkání Filliony.

„Pane… prosím… pane…“

Když přišel k Aruliovi do místnosti, kde odpočíval, zhluboka si povzdechl a posadil se na druhé lehátko.

„Co se stalo? Proč sis tak vzdychl?“

„Otče, teď nevím, jak se mám zachovat. Jak jsi mi navrhoval, postrašil jsem Fillionu tím, že jestli provede ještě nějakou lotrovinu, že ji prodám.“

„Doufám, že se už chová dobře? Říkal jsem, že ji stačí postrašit.“

„To jsem udělal. Postrašil ji. Právě jsem byl svědkem toho, jak vyrazila ve své zbrklosti Demétiovi z rukou tác s nádobím. Tu spoušť si jistě umíš představit. Měl bych ji prodat. Tohle chování možné není.“

Vstoupil Moes a otrok s tácem občerstvením. Oběma pánů nalil víno a upravil tác s chlebem a studeným kuřecím masem. Arulius se Flavia zeptal.

„Jsi rozhodnutý, že ji prodáš?“

Moes se zavrtěl a upoutal na sebe pozornost. Přidal se k diskusi.

„Pane Flavie, to děvče se po vašem rozhovoru chovalo opravdu dobře. Tohle byla hloupá náhoda. Chápu, někdy je opravdu zbrklá a to jí škodí. Prosím, já se za ni přimlouvám, nezbavujte se jí. Ale je mi jasné, že nějak ji potrestat musíte. Napadlo mě, co kdybyste ji nechal nějaký čas v nejistotě, jak všechno dopadne? Nemluvil na ni, ona se vám bude stejně vyhýbat, aby vám nepřišla na oči a sama se nepřipomínala.“

Flavius poslouchal a potom se zadíval na svého otce. Arulius pokyvoval hlavou.

„Ten návrh je dobrý. Moes ji bude sledovat a bude tě informovat o tom, jak se chová. Souhlasíš synu? Je to mladá dívčina, bude dobrou otrokyní, může se stát i odměnou nějakému jinému otroku, dobrému řemeslníkovi.“

Flavius přikývl.

„Dobře tedy, když se na to tak díváte… Nechám se přesvědčit.“ Moes se znovu zavrtěl a Arulius i Flavius se na něho zadívali.

„Pánové, mohu vám říci nějaké informace o Fillioně?“

Když oba kývli, Moes pokračoval.

„Jak jsem se od žen dozvěděl, Fillioně se zapalují lýtka. Nešťastnou náhodou si vybrala jako svůj objekt zamilovanosti mladého pana Flavia. Mladé holky v takovém věku dělají spoustu hloupých a unáhlených činů. Ona není výjimkou. Přemýšlel jsem o tom. Nešlo by po určité době trestu jí udělovat nějaké práce, kdy bude Flaviovi posluhovat? Například budete mít jednání, zajistí pohoštění, bude dolévat víno. Budete pracovat, může něco přinést, odnést… a tak.“

Starý pán Arulius se usmál.

„No vidíš, Moesi, to je dobrý nápad. Holka se bude točit kolem své lásky a bude to mít oficiální punc. Ha, ha!“ zasmál se. Flavius se zamračil.

„Hele, tak se mi zdá, že jednáte, jako bych tu nebyl! Ale máte pravdu. Holka má hezkou tvářičku, i tělo se už rýsuje v lepší kvalitu, tak jo. Můj pocit estetična nebude úpět nesouhlasem. Souhlasím s vámi. Otče, budeme pokračovat v lekcích o umění a kráse?“

„Promiň, Flavie, ale naše cesta po Subuře mě vyčerpala. Tady Moes ti z našeho sortimentu určitě vybere několik ukázek, které splňují kategorii krásna.“

„Pane, o co jde? Můžete mi to prosím přiblížit?“

„Moesi, uvědomil jsem si, že jsem Flavia zanedbával po stránce teoretické. Vysvětloval jsem mu význam pojmu estetika, krása, láska. Slíbil jsem mu ukázky ošklivosti, či nedokonalosti a ukázky krásných věcí a proč zrovna o nich říkáme, že jsou krásné. Můžeš mu to přiblížit? Ani jsme se nedostali k pojmu vkus.“

Moes se Aruliovi uklonil.

„Spolehněte se, pane, mladému pánovi ukážu pár věcí, a co se týká vkusu, představě o ideálu krásy, harmonie, dokonalosti a módnosti, která se liší u různých lidí, mění se a vyvíjí v průběhu dějin, to probereme také. Spolehněte se, pane.“

5.

Flavius prošel malou předzahrádkou se sochou bohyně Venuše a po několika mramorových schodech vystoupil pod zastřešený vchod. Paní Myrfalé, oblíbená římská hetéra, bydlela v malém, ale půvabném domku na Esquilinu, na Via Merulana. Dubové dveře zdobené řezbami obklopovaly květináče z pálené hlíny s vysazenými tvarovanými stromky. Když zaklepal mohutným bronzovým kruhem klepátka, v podobě velké hlavy orla, dveře se ihned otevřely. Služebná otrokyně paní Myrfalé ho přivítala s úsměvem.

„Á pan Flavius, vítejte v tomto domě. Moje paní vás již očekává. Pojďte, prosím, dál.“

Flavius si ještě naposledy upravil tuniku a služku následoval. Myrfalé měla zařízený kout v atriu. Uprostřed místnosti byla zbudovaná fontánka vprostřed níž se nacházela další socha vodní nynfy. V rukou držela amforu, z níž zurčivě vytékal pramínek vody. V pravé části bylo zbudováno zázemí pro domácí bohy a sochu patronky tohoto domu, bohyně Venuše. Po levé straně síně bylo pod nástěnnými malbami s erotickými motivy umístěno poměrně široké lůžko, druhé pro další návštěvy a mezi nimi stolek z černého dřeva z nitra horké Lybie.

Myrfalé ležela na lůžku. Opírala se levou rukou o kulatou, vyvýšenou postranici, takže spíše polo seděla, než ležela.

K příchozímu Flaviovi natáhla svoji paži. Flavius k ženě přistoupil, uchopil její dlaň do své a políbil jí ruku. Nadšený vůní ženy vydechl.

„Myrfalé…“

Ta plácla dlaní druhé ruky vedle sebe na znamení, aby se posadil. Pohladila ho po tváři a lehce si o opěradlo rozložila tělo, aby dala vyniknout svým plným ňadrům pod tenkým domácím chitónem. Rukou si cudně zakryla klín. Na svého současného milence a přítele sedícího opodál se usmála.

„Co tak brzy? Domluvili jsme se na pozítří…“

Flavius tuto výtku vnímal jako spouštěcí mechanismus na vypuštění jezírka omluv.

„Promiň, Myrfalé, život mi hrne problémy stále rychleji, než je stačím řešit. Rozhodl jsem se, že jim na chvíli uteču do tvé náruče a na chvíli zapomenu na celý svět…“

Myrfalé se znovu usmála a pohladila ho po tváři ještě jednou.

„Tvá lodička zmítající se v bouřných vlnách života potřebuje zakotvit v přístavu, který je proti bouřím ochráněn. Tvá volba byla správná…“

„Ty si ze mě utahuješ?“

„Ani v nejmenším, můj milý, nabídnu ti klidné zakotvení, alespoň pro tento večer. Nakloň se ke mně blíž…“

Flavius se naklonil, Myrfalé si přitáhla jeho hlavu a opřela své rty o jeho. Z letmého dotyku se stalo vzájemné lehounké tření, a když si začal Flavius polibek uvědomovat, Myrfalé brutálně zaútočila na jeho rty jazykem, vnikla mu do úst a hluboce do sebe sála jeho dech. Ve správném okamžiku se od Flavia odpoutala a nechala ho samotného, lapajícího po dechu. Když se zklidnil, vytáhl z měšce u pasu váček s penězi a položil ho na stolek před Myrfalé.

„Dárek první, abych nezapomněl, pozornost od mého otce. Má pro tebe stále slabost, i když tě už přestal navštěvovat.“

Myrfalé stáhla tvář do nehybné masky. Dívala se na váček s penězi dlouho, než konečně pohlédla Flaviovi do tváře.

„Jak se tvému otci daří?“

Mládenec si usouženě povzdychl.

„To je to, právě, že ne moc dobře. V poslední době je moc slabý, rychle mu ubývá sil. Brzy se unaví a hodně odpočívá.

Myrfalé zvážněla a gestem ruky poručila své služebné, klečící opodál lůžka, aby podala poháry s vínem.

„To je mi líto, v tomhle ohledu cítím s tebou. Tvůj adoptivní otec je velký muž. Znalec krásy a krásna. Docela jsem ho milovala. Jak uměl užívat života…Když jsi dovršil šestnáctý rok a on jednou přišel s nápadem, ne to nebyl nápad, to byla prosba, abych převzala dohled nad tvým dospíváním, nemohla jsem mu říci ne. Víš, že se mnou sepsal na tohle téma smlouvu?“

Flavius se naklonil a přes tenkou látku políbil hetéře ňadro. Potom rameno a ušní lalůček.

„Dozvěděl jsem se to před dvěma měsíci. Od té doby tě otec nenavštěvoval?“

„Ne, předal mi tě se vším všudy. Sebe plně nahradil tebou.“

„Ach, Myrfalé…“ vydechl Flavius a zkusil svoji milenku políbit na rty. Ta se ale odtáhla.

Flavius dodal.

„Ty se s ním znáš určitě dobře. Co pro tebe znamená?“

Myrfalé skryla svůj obličej za pohár a dlouze se napila. Stejně tak dlouho mlčela a studovala vzor na stolní desce.

„Flavie, pravda je taková, že jsem hetéra. Žiji z toho, že o mě mají zájem především římští muži z vyšší společnosti. I já mám svůj život a musím se o sebe postarat. Připravit se na stáří, až nebudu mít čím muže lákat. Proto máme spolu sepsanou smlouvu. Vím, že tvá náklonnost vůči mně není nastálo. Ty jsi mladý, jednou budeš mít svůj život. V současné době ti jen vyplňuji jedno prázdné místo. Jsem si toho plně vědoma a jsem plně smířená se svým osudem. Moje patronka Venuše mi zatím poskytuje vše, co potřebuji. Jednou mě opustíš…“

Flavius se na Myrfalé vrhl a uchopil ji do náručí. V očích mu zářily plaménky vzdoru.

„Já? Co si o mně myslíš?! Nikdy se tě nevzdám! Miluji tě! Víš, že tě miluji!“

Myrfalé odměnila jeho slova polibkem.

„Flavie, jsi mladý, miluješ mé přístupné tělo. I toho se jednou nabažíš. Ale co říkáš, mi moc a moc lichotí. Jsi milý a pozorný. Počkej, říkal jsi první dárek…“ Znovu ho políbila, až lapal po dechu. Když se odtáhl, zahuhlal.

„Ano, dárky, Myrfalé, dnes mám pro tebe velmi osobní dárek.“

„Osobní? Jak to myslíš, velmi osobní dárek?“

„Prosím, vstaň a odlož svůj šat. Sám ti je umístím…“

Žena vstala a za pomoci otrokyně se zbavila lehkého chitónu. Zůstala stát před mládencem úplně nahá. Vyzývavě se proti němu postavila s pokrčenou nohou a vyčkávala dalšího dění. Flavius od ní kousek poodstoupil.

„Myrfalé, jsi nádherná žena…“

Hltal její nahotu. Ta nádherná plná ňadra, dokonalé křivky, i když plně ženské, dokonalá ladnost boků a údů spolu s plochým břichem, které končilo vystupujícím, nádherně tvarovaným Venušiným pahorkem…

Zdvihla levou ruku, uvolnila si několik loken z dokonalého účesu a pravou si zastínila podbřišek hned nad svým lůnem.

„Myrfalé, tvá krása je božského původu. Bohyně Venuše ti nadělila obrovskou porci dokonalosti!“

Myrfalé se usmála a pohlédla na něho svýma hnědýma, zářícíma očima.

„Lichotníku jeden. Takový mladý a jak už se vyzná, jak umí ženám lichotit! Musím říci, že tvé poznámky o kráse mého těla se poslouchají neskutečně dobře. Za to si dnes zasloužíš malou odměnu. Nu ještě uvidím. Jsem tady! Co mi to daruješ za šperky?“

Flavius sáhl opět do měšce a vyndal čtyři kusy zlatých šperků.

„Myrfalé, dovol mi, abych ti je na tělo umístil sám. Prý se jim říká intimní šperky. Hned uvidíš proč…“

Do prstů uchopil jednu bradavku a lehce ji palcem a ukazováčkem dráždil. Netrvalo dlouho a bradavka ztuhla. Poté vzal jeden šperk z tenkých zlatých drátků v podobě složitého zlatého kvítku posázeného drahokamy. Trochu stiskl obloučky šperku, uprostřed se rozevřelo víc místa a Flavius šperk nasadil na bradavku. To samé učinil prsu na druhé straně.

„Nyní si prosím lehni na kraj lůžka a roztáhni nohy. Tak…“

Do ruky vzal lehounký vzdušný šperk v podobě motýla. Spodní křídla byla posázená smaragdy, vrchní několika řadami rubínů, pod nimi čirými kamínky diamantů.

Flavius rozevřel Myrfalé štěrbinu pohlaví a lehkým masírováním probudil ze spánku poštěváček. Když se zvětšil natolik, že jeho bulka vyčnívala ze svého úkrytu, nasadil na něj šperk za pomoci dvou pružných zlatých drátků. Vzal hetéru za ruku, postavil ji a nakonec jí připjal kolem pasu zlatý řetízek, který byl na jednom konci zakončený dalším, větším rubínem. Ozdobení těla bylo zvláštní, provokativní, zejména motýl sedící na jejím lůně vypadal, jako by chtěl vzlétnout vzhůru na květiny na bradavkách.

„Podej své paní zrcadlo, ať se může obdivovat!“ poručil otrokyni.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Starořímský dekameron II.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.