Copyright © Tammara Webber, 2012
Text písně (str. 273) „Hardliners“ Holcomblea Wallera © HolWal Music (ASCAP), 2011

Translation © Sabina Čechová, 2013

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2013

ISBN 978-80-7462-465-0

Věnováno Kim,

mé nejlepší přítelkyni,

důvěrnici,

sestře, kterou jsem nikdy neměla.

Žádné z těchto označení nevystihuje,

co pro mě opravdu znamenáš.

Díky za všechno, čím pro mě jsi.

Vždycky tě budu mít ráda.

Kapitola 1

Před tím večerem jsem si Lucase nikdy nevšimla. Jako by ani neexistoval. A pak byl najednou všude.

Zrovna jsem vyklouzla z halloweenského večírku, který byl pořád ještě v plném proudu. Proplétala jsem se mezi auty na přecpaném parkovišti za vysokoškolským klubem a přitom jsem psala textovku své spolubydlící. Byla krásná teplá noc – typické indiánské léto v jižním stylu. Z otevřených oken budovy vyřvávala hudba přerušovaná občasnými výbuchy smíchu, opileckým voláním a objednávkami drinků.

Dnes jsem se starala o odvoz a bylo na mně, abych dopravila Erin živou a zdravou zpátky do naší ubytovny na druhé straně kolejního komplexu, ať už se mi na večírku líbilo nebo ne. Poslala jsem jí vzkaz, aby mi zavolala nebo napsala, až bude připravená k odjezdu. Podle toho, jak se k sobě s Chazem při ploužáku vinuli, než se vzali za ruce a celí nasáklí tequilou vyklopýtali po schodech do jeho pokoje, možná zavolá nejdřív ráno. Představila jsem si, jak bude zítra provinile přebíhat krátkou „uličkou hanby“ mezi chlapeckými kolejemi a mým autem, a musela jsem se tomu zasmát.

Odeslala jsem zprávu a přitom jsem se přehrabovala v tašce, abych našla klíče. Měsíc byl schovaný za mraky a osvětlená okna byla moc daleko na to, abych na vzdáleném konci parkoviště něco viděla. Musela jsem hledat po hmatu. Zanadávala jsem, když jsem se píchla do prstu o špičku pentelky. Vytáhla jsem klíče, olízla jsem si prst a slabá kovová příchuť, kterou jsem ucítila, mi napověděla, že jsem se zranila do krve.

„No jasně,“ zamumlala jsem si pro sebe a odemkla dveře auta.

V následujících sekundách se všechno odehrálo tak rychle, že jsem nejdřív nechápala, co se vlastně děje. V jedné chvíli jsem otevírala dveře auta a vzápětí jsem ležela tváří dolů na sedadle, bez dechu a neschopná se pohnout. Snažila jsem se vyprostit, ale něco těžkého mě tlačilo dolů.

„Ten kostým čertice ti moc sluší, Jackie.“ Ten hlas byl nějak známý, i když zněl trochu zastřeně.

První, co mě napadlo, bylo Neříkej mi Jackie, ale tuto myšlenku rychle vystřídala panika, když jsem ucítila, jak mi něčí ruka vyhrnuje už tak dost krátkou sukni o něco výš. Pravou ruku jsem měla úplně nehybnou, stlačenou mezi tělem a sedadlem. Opřela jsem se levou rukou do sedadla vedle své tváře a znovu jsem se zkusila nadzvednout. Ruka, kterou jsem předtím cítila na stehně, mě rychle chytila za zápěstí. Vykřikla jsem, když mi ten člověk zkroutil paži za zády a pevně ji tam přitiskl. Opíral se o mě předloktím. Nemohla jsem se pohnout.

„Bucku, pusť. Nech mě.“ Hlas se mi třásl, ale snažila jsem se, aby to znělo co nejrozhodněji. Páchl pivem a potem, a žaludkem mi projela vlna nevolnosti.

Volnou ruku znovu položil na mé levé stehno, nalehl na mě a váhu teď přenesl víc na moji pravou stranu. Nohy mi visely ven z auta, dveře byly pořád otevřené. Snažila jsem se pokrčit koleno a nadzvednout se, ale jen se mému zoufalému pokusu zasmál. Když mi vsunul ruku mezi roztažené nohy, s výkřikem jsem se pokusila dát nohy zase k sobě, příliš pozdě. Snažila jsem se ho setřást, a když jsem si uvědomila, že je na mě moc těžký, začala jsem prosit.

„Bucku, přestaň. Prosím – prostě ses opil a zítra toho budeš litovat. Ach bože.“

Strčil mi koleno mezi nohy a na nahém boku mě zastudil chladný vzduch. Uslyšela jsem zvuk otevíraného zipu a do ucha mi zazněl jeho smích, když jsem přešla od proseb k výkřikům. „Ne-ne-ne…“ Pod tíhou jeho těla jsem se nemohla dostatečně nadechnout, abych dokázala zakřičet, ústa jsem měla zabořená do sedačky, která tlumila moje protesty. Marně jsem se vzpírala, nedokázala jsem pochopit, že tenhle kluk, kterého znám už víc než rok a celou tu dobu, co jsem chodila s Kennedym, se ke mně choval s lehkým opovržením, mě teď napadl v mém vlastním autě na parkovišti za studentským klubem.

Trhnutím mi shrnul kalhotky ke kolenům, a zatímco se je snažil stáhnout dolů, jasně jsem zaslechla zvuk trhané látky. „Ježíši, Jackie, vždycky jsem tušil, že máš nádhernej zadek, ale tohle stojí za to.“ Znovu mi vrazil ruku mezi nohy a na zlomek sekundy se nadzvedl – právě na takovou chvíli, abych dokázala popadnout dech a zaječet. Pustil moje zápěstí a prudce mi přitiskl obličej k polstrovanému opěradlu, dokud jsem bez dechu nezmlkla.

I když jsem teď měla levou ruku volnou, nebylo to k ničemu. Opřela jsem se o podlahu auta a snažila se zvednout, ale moje bolavé svaly odmítaly poslechnout. Vzlykala jsem do polstrování a na tváři se mi mísily slzy se slinami. „Prosím ne, prosím tě, přestaň, bože, přestaň…“ Nenáviděla jsem tu bezmocnost ve svém hlase.

Na okamžik se nadzvedl – buď si to rozmyslel nebo měnil polohu –, nečekala jsem, až zjistím, co z toho je pravda. Co nejrychleji jsem se snažila vtáhnout nohy do auta a cítila jsem, jak se mé jehlové podpatky zarývají do měkké kůže na sedadle, když jsem se snažila dostat na druhou stranu zadního sedadla a zároveň jsem šmátrala po klice. V hlavě mi hučelo a celé tělo vibrovalo napětím, přichystané na útěk nebo útok. A pak jsem si najednou uvědomila, že Buck už v autě není.

Nejdřív jsem nechápala, proč stojí venku, hned za dveřmi, a dívá se někam do neurčita. Pak škubl hlavou dozadu. Dvakrát. Divoce se po něčem ohnal, ale jeho pěsti zasáhly jen vzduch. Až když klopýtavě ustoupil zpátky k mému autu, uviděla jsem, s čím – nebo kým – vlastně bojuje.

Ten kluk z Bucka ani na chvíli nespustil oči a zasadil mu další dvě tvrdé rány do tváře, přitom kroužili po parkovišti a on se vyhýbal Buckovým nejistým výpadům. Nakonec Buck sklonil hlavu a bezhlavě se proti němu rozběhl, cizinec mu však dal bez námahy ránu do brady a vzápětí ho s dutým úderem nabral loktem do spánku. Buck narazil z boku do auta, odstrčil se od něj a podruhé se rozběhl proti neznámému. Ten chytil Bucka za ramena, a jako by byla celá scéna předem secvičená, stáhl ho dolů a tvrdě ho udeřil kolenem do brady. Buck se zhroutil k zemi, skučel a svíjel se.

Neznámý na něho chvíli hleděl, pěsti pořád ještě zaťaté a ruce ohnuté v loktech, připravený zasadit mu další ránu, pokud to bude nutné. Ale nebylo třeba. Buck byl skoro v bezvědomí. Krčila jsem se u zadních dveří stočená do klubíčka a lapala jsem po dechu, protože paniku vystřídal šok. Asi jsem zasténala, protože pohlédl mým směrem. Nohou odvalil Buckovo tělo stranou, přistoupil k autu a nakoukl dovnitř.

„Jsi v pořádku?“ Promluvil tiše, starostlivě. Chtěla jsem říct, že ano. Chtěla jsem přikývnout. Ale nešlo to. Nebyla jsem v pořádku. „Mám zavolat doktora, nebo jen policii?“

Představila jsem si, jak sem přijede policejní hlídka se zapnutou sirénou a všichni účastníci večírku se vyhrnou ven. Erin a Chaz byli jen dva z mnoha mých přátel, kteří tady dnes v noci byli, víc než polovinu z nich tvořili nezletilí a popíjeli alkohol. Pokud by večírek vzbudil zájem policie, byla by to moje chyba. Stal by se ze mě psanec.

Zavrtěla jsem hlavou. „Nevolej.“ Můj hlas zněl ochraptěle.

„Nemám volat doktora?“

Odkašlala jsem si a zavrtěla jsem hlavou. „Nevolej nikoho. Nevolej policii.“

Brada mu klesla a udiveně na mě zíral. „Jestli se nepletu, tenhle týpek se tě právě pokusil znásilnit –,“ trhla jsem sebou, když řekl to slovo, „– a ty nechceš, abych zavolal policii?“ Stiskl rty, zakroutil hlavou a znovu se na mě podíval. „Nebo jsem vám něco překazil?“

Zajíkla jsem se a do očí se mi nahrnuly slzy. „N-ne. Chci prostě jít domů.“

Buck zasténal a převalil se na záda. „Kuuurva,“ řekl se zavřenýma očima. Jedno oko nejspíš bude mít nateklé tak, že je neotevře ani zítra.

Můj zachránce se na něho zamyšleně podíval. Protáhl si krk a záda. „Fajn. Odvezu tě.“

Zavrtěla jsem hlavou. Neunikla jsem právě jednomu útoku jen proto, abych nasedla do auta s úplně cizím člověkem. „Můžu řídit sama,“ zachraptěla jsem. Podívala jsem se na svou kabelku, ze které se mi rozsypaly věci na podlahu vpředu u sedadla řidiče. Pohlédl stejným směrem a sehnul se, aby mi podal klíče od auta.

„Myslím, žes předtím hledala tohle.“ Houpaly se mu na prstě a já jsem si uvědomila, že jsem se k němu pořád ještě nepřiblížila ani o centimetr.

Olízla jsem si ret a už podruhé dnes večer jsem ucítila chuť krve. Ve slabém světle stropní lampičky jsem si úzkostlivě stáhla sukni co nejníž. Až teď jsem si naplno uvědomila, k čemu tady málem došlo, a zalila mě vlna nevolnosti. Třesoucí se rukou jsem sáhla po klíčích.

Zamračil se, schoval je do dlaně a spustil ruku podél těla. „Nemůžu tě nechat řídit.“ Z toho, jak se na mě díval, bylo jasné, že vypadám hrozně.

Zamrkala jsem, ruku pořád ještě nataženou po klíčích. „Co? Proč?“

Odpočítal mi na prstech tři důvody. „Třeseš se, nejspíš následkem útoku. Netuším, jestli nejsi zraněná. A pravděpodobně jsi pila.“

„Nepila,“ odsekla jsem. „Dnes mám na starosti odvoz.“

Zvedl obočí a rozhlédl se kolem. „Pro koho přesně ten odvoz zajišťuješ? Kdyby tady byl někdo s tebou, jen tak mimochodem, tak jsi byla v bezpečí. Místo toho vyjdeš na neosvětlené parkoviště, sama, a vůbec si nedáváš pozor na to, co se děje kolem tebe. Opravdu zodpovědný.“

Najednou mě zachvátil vztek. Na Kennedyho, že mi před dvěma týdny zlomil srdce a dnes tady se mnou nebyl, aby mě doprovodil k autu. Na Erin, že mě přemluvila, abych šla na tenhle pitomý večírek, a na sebe samotnou, že jsem souhlasila. Vztek na toho skoro bezvědomého kreténa slintajícího a krvácejícího na zemi pár metrů ode mě. A strašný vztek na toho cizince, který drží moje klíče jako rukojmí a přitom mě obviňuje, že jsem nezodpovědná a úplně blbá.

„Takže je to moje chyba, že mě napadl?“ Hrdlo jsem měla tak vyschlé, že jsem skoro nemohla mluvit. „Je to má vina, že nemůžu přejít z domu do auta, aby se mě jeden z vás nepokusil znásilnit?“ Plivla jsem to slovo zpátky, aby viděl, že se toho nebojím.

„Jeden z vás? Myslíš, že mě můžeš srovnávat s tímhle sráčem?“ Ukázal na Bucka, ale nespouštěl ze mě oči. „S ním nemám nic společnýho.“ Tehdy jsem si teprve všimla tenkého stříbrného kroužku na levé straně jeho spodního rtu.

Skvělé. Byla jsem sama na parkovišti s cizím klukem, který měl piercing a který pořád ještě držel moje klíče. Už jsem toho měla dnes večer dost. I když jsem se snažila zachovat klid, z hrdla mi vyšlo vzlyknutí. „Můžeš mi dát ty klíče, prosím?“ Natáhla jsem ruku a toužila po tom, aby se přestala třást.

Polkl, díval se na mě a já mu ten pohled oplácela. Měl světlé oči, ale v přítmí se jejich barva nedala odhadnout. Pak promluvil vlídnějším a méně nepřátelským tónem: „Bydlíš na kolejích? Odvezu tě. Můžu se vrátit zpátky pěšky a odjet později.“

Neměla jsem sílu se dál hádat, přikývla jsem a natáhla se pro kabelku, abych mu uvolnila místo. Pomohl mi posbírat lesk na rty, peněženku, tampony, gumičky do vlasů, pera a tužky rozsypané na podlaze a vrátit je do kabelky. Jako poslední zvedl balíček kondomů. Odkašlal si a podal mi ho. „Tohle není moje,“ ucouvla jsem.

Zamračil se. „Určitě?“

Zaťala jsem zuby a snažila se nevybuchnout vzteky. „Určitě.“

Hodil pohledem po Buckovi. „Ten mizera. Nejspíš chtěl…,“ podíval se zpátky na mě a zase na Bucka, a zamračil se, „…ehm, zahladit stopy.“

Neměla jsem chuť ani sílu se tou myšlenkou zabývat. Strčil si krabičku do přední kapsy kalhot. „Někde to vyhodím – rozhodně mu to nevrátím.“ S tváří pořád ještě zamračenou se zeptal: „Víš jistě, že nechceš zavolat policii?“

Od zadního východu zazněl z klubu smích a já přikývla. V prostředním okně se objevil Kennedy, tančil s nějakou dívkou v průhledných šatech s velkým výstřihem, s křídly a svatozáří. Paráda. Prostě paráda.

V jedné chvíli jsem při potyčce s Buckem ztratila čelenku s čertovskými rohy, kterou mi Erin nasadila na hlavu, když jsem seděla na posteli a fňukala, že nechci jít na ten pitomý maškarní večírek. Bez čelenky jsem byla jen holka v zatraceně krátké červené sukni pošité penízky, kterou bych si na sebe jinak nevzala ani za nic.

„Vím to jistě.“

Když jsme couvali z parkoviště, čelní světla ozářila Bucka ležícího na zemi. Rukou si zakryl oči a snažil se posadit. I z té dálky jsem si všimla, že má rozbitý ret, pohmožděný nos a nateklé oko.

Bylo asi dobře, že jsem neseděla za volantem. Nejspíš bych ho s chutí přejela.

Řekla jsem svému společníkovi jméno koleje, kde bydlím, a pak jsem seděla a zírala okýnkem ven, neschopná jakékoli další konverzace. Objala jsem se rukama kolem ramen a snažila se skrýt fakt, že se celá třesu. Nechtěla jsem, aby to viděl, ale nedokázala jsem to zastavit.

Parkoviště před mými kolejemi bylo skoro plné; všechna místa před vchodem byla obsazená. Zajel na volné místo vzadu a vyskočil ven, aby mi pomohl při vystupování. Když mi podával klíče od auta, zavrávorala jsem a málem jsem je upustila. Pak jsem ho následovala do budovy.

„Tvou kartu,“ řekl, když jsme přišli ke dveřím. Třesoucí se rukou jsem rozepnula kabelku a vytáhla průkazku. Když si ji ode mě bral, všimla jsem si krve na jeho kloubech. „Panebože, ty krvácíš.“

Podíval se na své ruce a zavrtěl hlavou. „Ne, většina z toho je jeho krev.“ Vsunul kartu do dveří a já přemýšlela, jestli chce se mnou jít dovnitř. Měla jsem pocit, že to už dlouho nevydržím a sesypu se.

Když otevřel dveře, průkazku mi vrátil. Ve světle vstupní haly jsem zahlédla jeho oči – byly šedomodré. „Určitě jsi v pořádku?“ zeptal se už podruhé a já jsem cítila, že mám na krajíčku.

Se skloněnou hlavou jsem si strčila průkazku do tašky a přikývla jsem. „Jo, v pořádku,“ zalhala jsem. Nevěřícně si povzdechl a prohrábl si vlasy. „Mám ti někoho zavolat?“

Zavrtěla jsem hlavou. Potřebovala jsem se dostat do svého pokoje, abych se mohla rozbrečet. „Ne díky.“ Proklouzla jsem kolem něho a dávala jsem pozor, abych se ho nedotkla. Zamířila jsem ke schodům.

„Jackie?“ zavolal za mnou tiše ode dveří. Ohlédla jsem se a pevně jsem stiskla zábradlí. Naše oči se setkaly. „Nebyla to tvá chyba.“

Skousla jsem pevně spodní ret, znovu jsem přikývla a pak jsem se otočila a rozběhla se po schodech nahoru. Na druhé podestě jsem se prudce zastavila a otočila se zpátky ke dveřím. Byl pryč.

Neznala jsem jeho jméno a nevybavovala jsem si, že bych ho někdy předtím viděla, natož se s ním seznámila. Ty neobvykle světlé oči bych si pamatovala. Netušila jsem, kdo to je…, a on na mě zavolal jménem. Ne tím jménem, které bylo na průkazce – Jacqueline –, ale přezdívkou, kterou jsem měla od té doby, co mě Kennedy na střední škole přejmenoval.

***

Před dvěma týdny:

„Chceš jít nahoru? Nebo zůstat přes noc? Erin přes víkend zůstane u Chaze…“ Můj hlas zněl vesele, škádlivě. „Jeho spolubydlící je mimo město. Což znamená, že tady budu sama…“

Kennedy a já jsme měli za měsíc tříleté výročí naší známosti. Nebylo potřeba se ostýchat. Erin nám začala nedávno říkat staří manželé. Na to jsem jí vždycky řekla, ať „nežárlí“, a ona mi ukázala vztyčený prostředníček.

„Hm, tak jo. Na chvilku půjdu nahoru.“ Kennedy hledal místo na parkovišti u kolejí, jednou rukou si vzadu masíroval krk a tvářil se nevyzpytatelně.

Zmocnilo se mě nejasné tušení, že se něco děje, a namáhavě jsem polkla. „Všechno v pořádku?“ To masírování krku jsem znala, byla to jasný signál, že se něco děje.

Letmo pohlédl mým směrem. „Jo. Jasně.“ Zajel na první volné parkovací místo a vmáčkl své BMW mezi dvě dodávky. To by nikdy neudělal, nikdy by své drahocenné auto z dovozu nezaparkoval v úzké mezeře. Přivádělo ho k šílenství, kdykoli ťukly dveře do vedlejšího vozu. Něco se dělo. Věděla jsem, že si dělá starosti s blížícím se zkouškovým obdobím, hlavně se zkouškou z matiky. Jeho studentský spolek navíc zítra pořádá večírek pro dívčí spolek, což byl těsně před čtvrtletními testy dost pitomý nápad.

Vklouzli jsme dovnitř a stoupali po zadním schodišti, které mi vždycky nahánělo husí kůži, když jsem po něm měla jít sama. S Kennedym jsem vnímala jen zatuchlý, skoro nakyslý pach. Vyběhli jsme nahoru a vešli do chodby.

Když jsem odemykala dveře do pokoje, zavrtěla jsem hlavou nad portrétem penisu, který někdo načmáral na nástěnku, kde jsme si s Erin a ostatními spolubydlícími nechávaly vzkazy. Obyvatelé kolejních ubytoven nebyli tak vyzrálí, jak se psalo na webových stránkách školy. Někdy mi připadalo, že bydlím s bandou dvanáctiletých děcek.

„Mohl by ses zítra omluvit, že ti není dobře,“ položila jsem mu ruku na paži. „Zůstaň se mnou – schováme se tady a strávíme víkend spolu, budeme se učit a objednáme si jídlo s donáškou… a budeme podnikat další relaxační aktivity…,“ šelmovsky jsem se usmála. On se upřeně díval na špičky svých bot.

Srdce se mi rozbušilo a najednou mě polilo horko. Něco nebylo v pořádku. Chtěla jsem, aby to řekl na rovinu, ať už je to cokoli, protože se mi v hlavě míhaly samé katastrofické scénáře. Bylo to už tak dlouho, co jsme měli nějaký problém nebo opravdový konflikt, že jsem měla pocit, jako bych dostala ránu pod pás.

Vešel do mého pokoje a sedl si na židli u stolu, ne na postel.

Přistoupila jsem k němu a naše kolena do sebe narazila, toužila jsem, aby mi řekl, že je jen ve špatné náladě nebo že si dělá starosti kvůli zkouškám. Srdce mi splašeně tlouklo, když jsem mu položila ruku na rameno. „Kennedy?“

„Jackie, musíme si promluvit.“

Bušení v uších zesílilo, ruka sklouzla z jeho ramene. Sedla jsem si na postel metr od něj. V ústech jsem měla tak sucho, že jsem nedokázala polknout, natož promluvit.

Mlčel a pár minut, které trvaly celou věčnost, se vyhýbal mému pohledu. Nakonec ke mně zvedl oči. Vypadal smutně. Ach bože. Achbožeachbožeachbože.

„Poslední dobou mám… problémy. S jinýma holkama.“

Zamrkala jsem a byla jsem ráda, že sedím. Kdybych stála, asi by se mi podlomily nohy. „Co tím chceš říct?“ zachraptěla jsem. „Jaký problémy? S jakýma holkama?“

Těžce vzdychl. „Nic vážnýho, vlastně jsem nic neudělal.“ Uhnul pohledem a znovu vzdychl. „Ale myslím, že bych chtěl.“

Co to sakra znamená?

„Nechápu to.“ Můj mozek zuřivě pracoval, aby z toho dokázal vytěžit něco pozitivního, ale to, co mě napadalo, moc povzbudivé nebylo.

Zvedl se a chvíli přecházel po pokoji, pak si zase sedl na kraj židle, naklonil se dopředu s lokty opřenými o kolena a sepnul ruce. „Víš, jak je pro mě důležité udělat kariéru jako právník a politik.“

Přikývla jsem, pořád ještě ohromená a nechápající.

„Znáš ten holčičí spolek, co se s námi druží?“

Znovu jsem přikývla, vzpomněla jsem si, že to byla přesně ta věc, která mi dělala starosti, když se přestěhoval do budovy chlapeckého spolku. Nejspíš jsem si jich nedělala dost.

„Je tam jedna holka – vlastně je jich víc…“

Snažila jsem se, aby zněl můj hlas klidně a racionálně. „Kennedy, to nedává smysl. Přece nechceš říct, že máš v plánu…, že bys chtěl –“

Soustředěně se na mě podíval, aby nebylo pochyb. „Chtěl bych.“

Zrovna tak mě mohl bodnout do břicha, protože moje hlava prostě odmítala pochopit slova, která právě vyslovil. „Chtěl bys? Co tím sakra myslíš?“

Vyskočil ze židle, došel ke dveřím a zase zpátky – třímetrová vzdálenost. „Co asi myslíš, že tím myslím, proboha? Nenuť mě, abych to vyslovil.“

Nadechla jsem se. „Proč ne? Proč bys to neřekl, když si umíš představit, že to chceš dělat, tak proč to krucinál neříct? A co to má co dělat s tvou budoucí kariérou?“

„K tomu jsem se chtěl dostat. Podívej, všichni vědí, že to nejhorší, co se politikovi může stát, je zaplést se do nějakýho sexuálního skandálu.“ Podíval se na mě s výrazem, který jsem znala. „Jsem jen člověk, Jackie, a když mám teď puzení rozdat si to s kdekým a potlačím to, nejspíš to v sobě budu mít dál a bude to ještě horší. A kdybych tomu podlehl potom, zničí to mou kariéru.“ Bezmocně rozpřáhl ruce. „Nemám na výběr, musím se toho zbavit teď, dokud to neohrožuje mou budoucí profesní pozici.“

V duchu jsem si řekla: Tohle nemůže být pravda. Kluk, se kterým chodím tři roky, se se mnou chce rozejít prostě proto, aby mohl šukat s kdejakou spolubydlící bez pocitu viny. Zamrkala jsem a snažila se zhluboka nadechnout, ale nešlo to. V pokoji nebyl vzduch. Mlčky jsem ho pozorovala.

Zatnul čelist. „No dobrá, takže snaha o rozchod v klidu nebyl ten nejlepší nápad –“

„Takhle si představuješ rozchod v klidu? Rozejít se, abys mohl šoustat s jinýma holkama? A neměl pocit viny? To myslíš vážně?“

„Smrtelně.“

Poslední věc, která mi proběhla hlavou, než jsem po něm hodila učebnicí ekonomie, byla: Jak může v tuhle chvíli použít takový zasraný klišé?

Kapitola 2

Probudil mě Erinin hlas. „Jacqueline Wallaceová, zvedni zadek z postele a pohni, ať si nepokazíš studijní průměr. Proboha, kdybych to byla já, kdo riskuje svou pověst výborné studentky kvůli nějakýmu blbečkovi, musela bych to poslouchat ještě sto let.“

Pohrdavě jsem odfrkla a vystrčila hlavu zpod peřiny: „Jakou pověst?“

Dala si ruce v bok, zabalená jen v osušce, jak zrovna vyšla ze sprchy. „Ha ha, fakt legrační. Vstávej.“

Ani jsem se nepohnula. „Ve všech ostatních předmětech jsem na tom dobře. Tak snad můžu v tomhle trochu polevit.“

„Vnímáš vůbec, co říkáš?“

Vnímala jsem. A byla jsem svou zbabělostí znechucená úplně stejně jako Erin – pokud ne ještě víc. Ale představa, že budu sedět vedle Kennedyho celou vyučovací hodinu třikrát v týdnu, byla nesnesitelná. Netušila jsem, jak se u něj projeví, že je znovu nezadaný a připravený na flirtování a krátkodobé známosti, ale v žádném případě jsem to nechtěla vidět na vlastní oči. Už jen pomyšlení na to bylo dost hrozné.

Kdybych ho tak nenutila, aby se tento semestr zapsal do stejného kurzu jako já. Když jsme si na podzim vybrali předměty, zajímal se, proč si chci zapsat ekonomiku, předmět, který jsem ke studiu hudby nepotřebovala. Možná už tehdy tušil, že tam spolu skončíme.

„Prostě nemůžu.“

„Můžeš a dokážeš to.“ Stáhla ze mě peřinu. „Teď vstaň a jdi se vysprchovat. Musím na francouzštinu, jinak mě Monsieur Bidon bez slitování vyzkouší na passé composé. A já jsem ráda, že zvládám minulý čas v angličtině. Určitě to nezvládnu en français takhle nechutně brzo ráno.“

Dorazila jsem ke třídě přesně v 9:00 a počítala s tím, že Kennedy, který chodil obvykle včas, už bude vevnitř. Třída byla velká, se stupňovitě uspořádanými lavicemi. Vklouzla jsem dovnitř zadními dveřmi a zahlédla jsem Kennedyho uprostřed šesté řady. Vedle něho bylo prázdné místo – moje místo. Náš profesor, doktor Heller, si hned druhý týden zavedl zasedací pořádek a podle něho kontroloval přítomnost v hodině a dával zápočet za účast ve výuce. Budu si s ním muset po vyučování promluvit, protože jsem tam v žádném případě nemohla dál sedět.

Očima jsem prolétla zadní řady. Byla tam dvě volná místa. Jedno byl o tři řady níž, mezi klukem, který klimbal opřený o loket, a nějakou holkou, která popíjela z velkého plastového kelímku a nepřetržitě při tom něco vykládala své sousedce. To druhé volné místo bylo vedle kluka, který si něco čmáral na okraj učebnice. Vyrazila jsem tím směrem ve stejném okamžiku, kdy vešel profesor do třídy, a ten malíř zvedl hlavu, aby se podíval, co se děje. Ztuhla jsem, když jsem v něm poznala svého zachránce z předminulé noci. Kdybych se dokázala pohnout, otočila bych se a utekla pryč.

Zaplavily mě vzpomínky. Bezmoc. Hrůza. Ponížení. Tehdy v noci jsem se stočila v posteli do klubíčka a byla jsem vděčná, když mi Erin poslala vzkaz, že zůstává přes noc s Chazem. Neřekla jsem jí, co mi Buck udělal – jednak jsem věděla, že by si dělala výčitky, že mě přemluvila na ten večírek a pak mě nechala odejít samotnou. A taky proto, že jsem chtěla zapomenout, že se to vůbec stalo.

„Až si všichni sednete, začneme.“ Profesorova věta mě vytrhla ze strnulosti. Byla jsem jediná, kdo zůstal stát. Vrhla jsem se k prázdné židli mezi tou ukecanou holkou a spícím klukem.

Dívka na mě zběžně pohlédla, aniž by přerušila svůj monolog o tom, jak moc, kde a s kým se minule opila. Kluk jen otevřel oči, když jsem se vedle něho posadila, ale jinak se ani nepohnul.

„Sedí tady někdo?“ zašeptala jsem.

„Seděla. Ale už sem nechodí. Odhlásila se nebo co.“

S úlevou jsem si vytáhla z tašky blok. Snažila jsem se nedívat Kennedyho směrem, ale nebylo to jednoduché. Jeho perfektně sestříhané špinavě blond vlasy a důvěrně známá, dokonale vyžehlená rozepnutá košile přitahovaly můj pohled pokaždé, když se pohnul. Znala jsem tu působivou kombinaci zeleného svetru a zářivě zelených očí. Znala jsem ho už několik let. Sledovala jsem, jak se jeho styl mění, od kluka, který chodil pořád jen ve sportovních kraťasech a teniskách, po muže, který si košile šité na míru nechává speciálně žehlit, má perfektně čisté boty a vždycky vypadá, jako by zrovna vystoupil z obálky nějakého magazínu. Viděla jsem, jak se po něm nejedna učitelka ohlédla a zálibně si prohlížela jeho dokonale vypracované tělo.

V prvním ročníku jsme spolu měli angličtinu. Zaměřil se na mě od prvního dne, vrhal mým směrem zářivé úsměvy, přizval mě do své studijní skupiny, vyptával se mě na mé víkendové plány – a nakonec se stal jejich součástí. Nikdy si mě nikdo nenamlouval s takovou sebedůvěrou. Jako předseda třídy znal úplně všechny a snažil se, aby byl s každým kamarád. Jako sportovec byl oporou baseballového týmu, jako student patřil mezi nejlepší na škole. A jako člen debatního kroužku byl známý svými přesvědčivými argumenty a těžko hledal soupeře.

Jako kluk, který se mnou chodil, byl trpělivý a pozorný, nikdy mě k ničemu nenutil. Nikdy nezapomněl na mé narozeniny nebo na naše výročí. Vždycky dával jasně najevo, že patříme k sobě. Jakmile jsme spolu začali oficiálně chodit, změnil mi jméno – a každý to přijal, včetně mě. „Jsi moje Jackie,“ řekl a byla to narážka na manželku Jacka Kennedyho, jeho jmenovce a idolu.

Nebyl s ním nijak spřízněný. Jeho rodiče byli prostě fascinováni politikou – a věčně se kvůli tomu hádali. Měl sestru Reagan a bratra Cartera.

Už tři roky uplynuly od doby, kdy mi ostatní říkali Jacqueline, a teď jsem se pokoušela získat zpátky své jméno, jehož jsem se kvůli němu vzdala. A nebylo to jediné, čeho jsem se vzdala, ani to nejdůležitější. Ale bylo to jediné, co jsem mohla získat zpátky.

***

Protože jsem se ze všech sil snažila nezírat na Kennedyho a navíc jsem minulých čtrnáct dní chyběla, byl můj mozek pomalý a nevýkonný. Když hodina skončila, uvědomila jsem si, že si z přednášené látky nepamatuju skoro nic.

Šla jsem za doktorem Hellerem do jeho kabinetu a v duchu jsem probírala různé scénáře, jak ho požádat, aby mi dal ještě šanci. Až do té chvíle mi bylo jedno, že nejspíš propadnu. Teď, když se ta možnost stala velice pravděpodobnou, mě to vyděsilo. Ještě jsem nikdy z ničeho nepropadla. Co řeknu našim? Tu pětku budu mít ve svých záznamech až do konce života.

„Dobrá, slečno Wallaceová.“ Doktor Heller si vytáhl z ošoupaného kufříku učebnici a hromadu papírů, a chodil po kabinetu, jako bych tam nebyla. „Předneste své argumenty.“

Odkašlala jsem si. „Argumenty?“

Unaveně se na mě podíval přes obroučky brýlí. „Chyběla jste bez omluvy celé dva týdny včetně čtvrtletního testu, a chyběla jste i dnes. Předpokládám, že teď stojíte u mě v pracovně, abyste nějak zdůvodnila, proč bych vás neměl nechat propadnout z makroekonomiky. Se zatajeným dechem čekám na vaše vysvětlení.“ Povzdechl si a vrátil učebnici na poličku. „Vždycky si myslím, že už znám všechny výmluvy, ale ví se o mně, že se rád nechám překvapit. Tak do toho. Nemám čas celý den a předpokládám, že vy taky ne.“

Polkla jsem. „Dnes jsem na hodině byla. Jen jsem seděla jinde.“

Přikývl. „Budu vám věřit, protože jste za mnou přišla hned po přednášce. Takže to je jedna účast ve váš prospěch. Pořád ještě ale máte šest zameškaných hodin a pětku ze čtvrtletního testu.“

Bylo to, jako by někdo vytáhl zátku a najednou se ze mě vyřinula záplava omluv a vysvětlení. „Můj kluk se se mnou rozešel a chodí na stejné přednášky a já se s tím nedokážu smířit, natož vedle něho sedět… Ach bože, prošvihla jsem čtvrtletní test a propadnu. Ještě jsem v životě nepropadla.“ A jako bych se už tak dost neznemožnila, ještě mi vytryskly slzy. Skousla jsem si ret, abych zadržela vzlyky, a upřeně jsem hleděla na profesorův psací stůl, abych se vyhnula jeho, jak jsem předpokládala, znechucenému pohledu.

Zaslechla jsem, jak si povzdechl, a ve stejnou chvíli se v mém zorném poli objevil papírový kapesník. „Dnes je váš šťastný den, slečno Wallaceová.“

Vzala jsem si kapesník a utírala si tvář, přitom jsem ho ostražitě pozorovala.

„Náhodou mám dceru jen o trochu mladší, než jste vy. Nedávno prožila ošklivý rozchod. Moje brilantní jedničkářka se změnila v trosku, která jen plakala, spala a zase plakala – asi dva týdny. Pak dostala rozum a rozhodla se, že jí žádný kluk nestojí za to, aby si kvůli němu zhoršila prospěch. Kvůli své dceři jsem ochotný dát vám ještě jednu šanci. Jednu. Pokud si to pokazíte, dostanete na konci pololetí známku, kterou si zasloužíte. Rozumíme si?“

Přikývla jsem a vytryskla mi další záplava slz.

„Dobře.“ Profesor se rozpačitě zavrtěl a podal mi další kapesník. „Jak jsem řekl své dceři, na celé planetě neexistuje kluk, pro kterého by stálo za to tak truchlit. Vím to, sám jsem býval kluk.“ Něco načmáral na kousek papíru a podal mi ho. „Tady je mailová adresa na jednoho z mých asistentů. Jmenuje se Landon Maxfield. Pokud neznáte jeho doplňkové přednášky, navrhuji, abyste se s nimi seznámila co nejdřív. Určitě budete potřebovat individuální doučování. Před dvěma lety to byl jeden z mých nejlepších studentů a od té doby pro mě pracuje jako asistent. Dám mu podrobnosti k projektu, který vypracujete, abyste tak nahradila čtvrtletní test.“

Unikl mi další vzlyk, když jsem mu děkovala, a vypadalo to, že vybuchne rozpaky. „Dobře, dobře, samozřejmě, není zač.“ Vytáhl tabulku se zasedacím pořádkem. „Ukažte mi, kde budete ode dneška sedět.“ Ukázala jsem na své nové místo a on si tam vepsal moje jméno.

Podařilo se. Teď už jen stačí zavolat Landonovi a vypracovat projekt. Co by na tom mohlo být těžkého?

***

Fronta na kávu ve Starbucks byla nesmyslně dlouhá, ale pršelo a mně se nechtělo přes ulici do kavárny hned vedle kolejního areálu jen proto, abych se dostala do formy před odpoledním vyučováním. Navíc bylo dost pravděpodobné, že v té kavárně bude Kennedy, chodívali jsme tam skoro denně. V podstatě zavrhoval „ty nechutné nadnárodní řetězce“, jako je Starbucks, i když tam byla lepší káva.

„Jestli mám vystát tuhle frontu, nemůžu stihnout další hodinu,“ reptala Erin a vyklonila se, aby se podívala, kolik před námi zbývá lidí. „Devět lidí. Devět! A pět jich čeká na pití! Kdo jsou do háje všichni tihle lidi?“ Kluk ve frontě před námi se na ni zamračeně ohlédl přes rameno. Ona se na něj taky zamračila a já jsem raději stiskla rty, abych se nerozesmála.

„Kofeinoví závisláci jako my dvě?“ navrhla jsem.

„Uf,“ odfrkla si a pak mě chytila za ruku. „Málem bych zapomněla – slyšelas, co se v sobotu v noci stalo Buckovi?“

Sevřel se mi žaludek. Ta noc, na kterou jsem toužila zapomenout, mi nedala pokoj. Zavrtěla jsem hlavou.

„Přepadli ho na parkovišti za ubytovnou. Nějací chlápci chtěli jeho peněženku. Nejspíš bezdomovci, říkal – to máme z toho, že jsou koleje přímo ve středu města. Nic jim nedal, hajzlíkům, ale má hrozně domlácený obličej.“ Nahnula se ke mně blíž. „Vlastně mu to tak sluší ještě víc, je zatraceně sexy.“

Udělalo se mi špatně, stála jsem tam beze slova a pokoušela se předstírat, že mě to zajímá, místo abych vyvrátila Buckovy historky o tom, co se stalo.

„Tak nic. Budu si muset dát cigaretu, abych na přednášce z politologie neodpadla. Nesmím tam přijít pozdě – píšeme test. Uvidíme se potom.“ Dala mi rychlou pusu a odběhla.

Postupovala jsem pomalu ve frontě a myšlenky se mi už potisící zatoulaly k sobotní noci. Pořád ještě jsem se nedokázala zbavit toho pocitu zranitelnosti. Nikdy jsem nezavírala oči před skutečností, že kluci jsou silnější. Kennedy mě nosil v náručí tolikrát, že bych to nespočítala, a jednou si mě přehodil přes rameno a vyběhl se mnou do schodů. Snadno otevíral sklenice, které jsem já otevřít nedokázala, a přesunoval nábytek, s kterým jsem ani nehnula.

Před dvěma týdny mi zlomil srdce a ještě nikdy jsem se necítila tak zničená, tak prázdná.

Ale nikdy proti mně nepoužil svou fyzickou sílu.

Zato Buck ano. Buck byl místní krasavec, který neměl nikdy problém s nedostatkem holek. Nikdy nedal najevo, že by mi mohl nebo chtěl ublížit, vlastně mě ani nebral na vědomí, kromě toho, že věděl, že chodím s Kennedym. Mohla bych to svést na alkohol…, ale ne. Alkohol odstraňuje zábrany. Nevyvolává násilí tam, kde předtím žádné nebylo.

„Další.“

Vytrhla jsem se ze zamyšlení a podívala se na obsluhu za pultem, připravená vyslovit svou objednávku, a tam stál ten kluk ze sobotní noci. Ten, vedle kterého jsem si dnes ráno nechtěla sednout. Otevřela jsem pusu, ale nevyšel ze mě ani hlásek. A zase mě zaplavily vzpomínky na sobotu. Tvář mi zrudla, když jsem si uvědomila, v jaké pozici jsem byla, než zasáhl, a za jak pitomou mě zřejmě musí považovat.

Ale pak přece řekl, že to nebyla moje chyba.

A oslovil mě jménem. Tím jménem, které už čtrnáct dní nepoužívám.

Moje prchavé přání, aby mě nepoznal, nebylo vyslyšeno. Dívala jsem se do jeho pronikavých očí a viděla jsem, že si všechno jasně pamatuje. Každou sekundu. Tváře mi hořely.

„Dáš si něco?“ Ta otázka mě vrátila do reality. Jeho hlas zněl klidně, ale cítila jsem, že fronta za mnou už je poněkud nervózní.

„Velké americano. Prosím.“ Zamumlala jsem to tak nezřetelně, že jsem napůl očekávala, že se zeptá ještě jednou.

Ale on jen sáhl po kelímku a tehdy jsem si všimla dvou nebo tří vrstev tenké bílé gázy omotané kolem kotníků jeho ruky. Podal kelímek baristovi a já jsem mu dala svou kartu.

„Dnes všechno v pořádku?“ zeptal se a jeho slova zněla nezávazně, ale byla plná skrytých významů. Vrátil mi kartu i s účtenkou.

„Jsem v pořádku.“ Klouby na levé ruce měl odřené, ale ne moc pohmožděné. Když jsem si od něj brala kartu s účtenkou, naše prsty se dotkly. Rychle jsem ucukla. „Díky.“

Zatvářil se trochu udiveně, ale už nic neřekl.

„Dám si macchiato bez cukru,“ křikla za mnou netrpělivě studentka svou objednávku. Nalepila se na mě, ale stála tak blízko, až mi to bylo nepříjemné.

Pohled mu skoro neznatelně ztvrdl a úsečně jí oznámil, kolik bude platit. Znovu se na mě podíval a já jsem ustoupila stranou a čekala na svoji kávu na opačném konci pultu. Jakmile jsem ji dostala, vyběhla jsem ven, aniž bych si do ní dala mléko a tři sáčky cukru jako obvykle.

Kurz ekonomie byl obecný a mohli se ho zúčastnit všichni bez ohledu na obor studia – chodilo na něj snad dvě stě studentů. V tak velkém množství lidí se snad příštích šest týdnů podzimního semestru dokážu vyhnout dvěma klukům, ne?

Kapitola 3

Když jsem se po škole vrátila na koleje, svědomitě jsem napsala asistentovi z ekonomie a pak jsem se pustila do domácího úkolu z dějin umění. Při psaní eseje o jednom neoklasicistickém sochaři jsem v duchu děkovala svému neurotickému já, které mě po rozchodu přimělo docházet alespoň na předměty, které nesouvisely s ekonomií.

Když byla Erin v práci, mohla jsem se večer v klidu věnovat učení. V našem malinkatém pokojíčku mě obvykle pořád rozptylovala. Zatímco jsem se učila na test z algebry, který měl být příští týden, vyslechla jsem si tenhle rozhovor: „Prostě jsem ty lodičky potřebovala do práce, tati!“ tvrdila do telefonu. „Sám jsi říkal, že chceš, abych poznala cenu práce, dokud jsem na škole, a vždycky říkáš, že se má člověk slušně oblékat, takže se jenom řídím tvými moudrými slovy.“

Když se na mě podívala, obrátila jsem oči v sloup. Pracovala v jedné luxusní restauraci v centru a často svou práci zneužívala jako výmluvu, proč utrácí tolik peněz za oblečení. Boty za tři sta dolarů na práci, kde se platí devět dolarů na hodinu? Potlačila jsem smích, když na mě mrkla. Její otec vždycky nakonec ustoupil, hlavně když použila to kouzelné slůvko Tatínku.

Nečekala jsem, že by Landon Maxfield odpověděl hned. Jako student vyššího ročníku a pomocný učitel v tak velké třídě, jako byla třída doktora Hellera, měl určitě hodně práce. Navíc jsem si byla jista, že nebude moc nadšený z toho, že má pomáhat propadající druhačce, která vynechala čtvrtletní test a dva týdny vyučování a která nikdy nebyla na žádné z jeho doplňkových přednášek. Byla jsem připravena ukázat mu, že probranou látku zvládnu co nejrychleji a nebudu dlouho otravovat.

Patnáct minut poté, co jsem mu poslala mail, přišla jeho odpověď. Zvolil stejný formální tón jako já, když jsem se po chvíli váhání, zda ho mám oslovit křestním jménem nebo příjmením, nakonec rozhodla pro Pan Maxfield.

Slečno Wallaceová,

doktor Heller mi sdělil, že potřebujete dohnat látku z makroekonomie, a také mi řekl o projektu, který máte vypracovat, abyste mohla dostat čtvrtletní hodnocení. Protože to schválil, nemusíte mi vysvětlovat, proč jste zameškala tolik hodin. Jsem zaměstnán jako jeho asistent a doučování mám v popisu práce.

Můžeme se setkat v areálu kolejí, nejlépe v knihovně, a váš projekt tam probrat. Je komplikovaný a bude vyžadovat hodně úsilí. Dr. Heller mě poučil, jak bych vám měl pomoci. V podstatě chce zjistit, co dokážete zvládnout sama. Rád vám samozřejmě odpovím na všeobecně zaměřené otázky.

Moje doplňkové přednášky se konají v po/st/čt 13:00–14:00, ale týkají se jen běžně probírané látky. Předpokládám, že chcete dohnat, co jste zameškala. Dejte mi vědět, kdy máte čas na individuální doučování, a domluvíme si termín.

LM

Zaťala jsem zuby. I když byl jeho vzkaz dokonale zdvořilý, cítila jsem v něm jakousi přezíravost…, až na ten podpis na konci: LM. Chtěl být přátelský, neformální, nebo se vysmíval mé snaze vypadat jako seriózní, vyzrálá studentka? Zmínila jsem se ve svém mailu o rozchodu a doufala jsem, že se nebude ptát na detaily. Teď jsem měla pocit, že ho podrobnosti nejen nezajímaly, ale že o mně nemá moc vysoké mínění, protože jsem dopustila, aby partnerská krize ovlivnila mé studijní výsledky.

Přečetla jsem si jeho mail znovu a naštvalo mě to ještě víc. Takže on si myslí, že jsem hloupá na to, abych pochopila probranou látku bez jeho pomoci?

Pane Maxfielde,

nemůžu navštěvovat vaše doplňkové přednášky, protože v pondělí a ve středu mám dějiny umění a ve čtvrtek odpoledne doučuju na základní škole. Bydlím na kolejích a mám čas pozdě odpoledne v po a ve st a jinak skoro každý večer. Mám volno i většinu víkendů, pokud zrovna nedoučuju.

Začala jsem si pročítat studijní materiály týkající se HDP, inflace a indexu cen spotřebního zboží a vypracovávám odpovědi na shrnující otázky na konci 9. kapitoly.

Pokud chcete, můžeme se sejít nad projektem, běžné učivo určitě zvládnu sama.

Jacqueline

Odeslala jsem zprávu a asi dvacet sekund jsem měla pocit, že na mě nikdo nemá. Ve skutečnosti jsem se na devátou kapitolu ještě ani nepodívala. Připomínala spíš změť značek dolaru a matoucích zkratek než snadno pochopitelné tabulky nabídky a poptávky. Pokud jde o HDP, věděla jsem, co ta zkratka znamená…, tak trochu.

Ach bože. Zrovna jsem nafoukaně odmítla asistenta, kterého mi doporučil můj profesor – ten, který mi dal druhou šanci, i když nemusel.

Když přišla další odpověď, polkla jsem a pak jsem ji otevřela. Ve schránce jsem měla nový vzkaz od Landona Maxfielda.

Jacqueline,

pokud chceš dohnat látku sama, pak samozřejmě můžeš. Sepíšu ti informace o projektu a sejdeme se třeba ve středu po 14:00?

LM

P. S.: Co doučuješ?

Neodpověděl podrážděně. Byl slušný. Dokonce milý. Byla jsem poslední dobou tak rozhozená, že už jsem nedokázala jasně myslet.

Landone,

dávám soukromé hodiny studentům, kteří hrají v orchestru – na základce a na střední – na basu. Zrovna jsem si vzpomněla, že jsem dvěma svým studentům slíbila, že jim pomůžu ve středu odpoledne převézt nástroje. (Mám větší auto, abych mohla převážet svou basu, a teď mě pořád někdo otravuje, abych mu přestěhovala pohovku, matrace, velké hudební nástroje…)

Máš čas někdy navečer? Nebo v sobotu?

JW

Na basu jsem hrála od deseti let. Tehdy si jeden ze dvou basistů v našem orchestru zlomil při fotbalovém zápasu klíční kost. Naše dirigentka paní Peabodyová se podívala na moře houslistů a zeptala se, jestli by někdo nechtěl přejít na basu. „Je tady někdo?“ vypískla. Když se nikdo nepřihlásil, zvedla jsem ruku.

I vedle nástroje poloviční velikosti jsem vypadala jako trpaslík; musela jsem mít stoličku se schůdky, když jsem chtěla hrát, a moji spoluhráči v orchestru z toho měli nekonečnou legraci. A školou to nekončilo.

„Není to pro dívku divný nástroj?“ ptala se matka. Pořád ještě rozmrzelá, že jsem si nevybrala její oblíbený nástroj – klavír –, byla mým výběrem dost podrážděná.

„Je.“ Zamračila jsem se na ni a ona zvedla oči k nebi. Nikdy nepřestala pohrdat nástrojem, který jsem si já oblíbila pro způsob, jakým udával směr celému orchestru. Taky se mi líbily nevěřícné výrazy soupeřů v oblastních soutěžích a jejich jistota, že nebudu tak dobrá jako oni, protože jsem holka – a pak to překvapení, když zjistili, že jsem lepší.

Když mi bylo patnáct, dorostla jsem do výšky sto šedesáti šesti centimetrů a mohla jsem hrát s tříčtvrtečním nástrojem bez speciální stoličky, i když to bylo o fous.

Celý minulý rok jsem doučovala místní studenty – všechno to byli kluci – a všichni byli nafoukaní a přezíraví, dokud mě neslyšeli hrát.

Jacqueline,

basa? Zajímavé.

Tento týden večer nemůžu, většinou ani o víkendu. Nechci, abys kvůli tomu ztrácela čas, takže ti později pošlu informace o projektu a můžeme to probrat mailem, dokud se nedohodneme na osobním setkání. Vyhovuje ti to?

LM

P. S.: Budu s tebou počítat, kdybych si koupil něco většího nebo se chtěl přestěhovat.

Landone,

díky, to bude skvělé. (Myslím to, že mi pošleš informace o projektu, nikoli tvé rozhodnutí využít mě jako stěhováka. Nejsi o nic lepší než moji kamarádi. Ušetřím jim poplatky za stěhování a oni mi obvykle koupí jen pivo.)

JW

Jacqueline,

pošlu ti podrobnosti, až se dostanu domů, a pak to probereme.

Barterový systém je prostě projev primitivních ekonomických vztahů, víš. (A jsi už dost stará, abys mohla pít pivo?)

LM

Landone,

rozhodně nemíním podceňovat efektivní využití prehistorických ekonomických vztahů. A myslím, že kamarádi, co platí v pivech, jsou lepší než ti, co neplatí vůbec.

(Pokud jde o můj věk, myslím, že je to soukromý údaj, k jehož získání nedává titul asistenta žádné oprávnění.)

JW

Jacqueline,

máš bod! Musím ti prostě věřit, že nebudu mít problémy s podporou konzumace alkoholu u nezletilých. Máš pravdu – nemajetní studenti bez auta by měli respektovat vyzkoušené metody přepravních dohod.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Easy?.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.