The Incorrigible Children of Ashton Place Book 3: The Unseen Guest

Vydáno ve spolupráci s HarperCollins Children´s Books, divizí HarperCollins Publishers.

Text copyright © Maryrose Wood, 2012

Illustrations copyright © Jon Klassen, 2012

Translation © Jan Kozák, 2013

© Nakladatelství Jota, s. r. o., 2013

ISBN: 978-80-7462-439-1

Věnuji svým studentům, od kterých se hodně učím.

„Lesy skrývají plno překvapení, slečno. Ale dům také. A stejně tak země a moře.“

Kapitola 1

V dětském pokoji zavládne bezvětří a Penelopa přehodnotí svůj názor

„Lumaú, koukejte. Jaký to pták?“

„To bude nejspíš brhlík – Beowulfe, dávej pozor!“ Beowulf Hrozný se nebezpečně vykláněl z okna dětského pokoje, až jeho vychovatelka slečna Penelopa Lumleyová dostala strach, že vypadne.

„Brhlík? Spíš pěnice, ne? Au!“ Beowulf zavřeštěl jako pavián, když ho Penelopa pevně popadla za kotníky a stáhla zpátky z okenního parapetu. Ptáček, kterého pozorovali – při bližším pohledu jeho silueta slečně opravdu připomněla pěnici –, naklonil hlavičku na stranu, jako by chtěl říct: „Já vím, kdo jsem, ale co ty?“ A potom zničehonic frnk a byl pryč.

„Jestli je to brhlík nebo pěnice, o tom by se dalo samozřejmě debatovat,“ řekla Penelopa rázně. Pozavírala okna, která byla dokořán, a pořádně kličky utáhla. „Jenomže ty, Beowulfe, žádný pták nejsi a v žádném případě nesmíš vyletět oknem ven.“

„Promiňte, Lumaú.“ Chlapec se toužebně podíval za ptáčkem a zmlkl. Raději se uchýlil do vzdáleného koutu pokojíku, kde začal stavět vysoké a vratké věže z dřevěných kostek. Převracel je a bořil, ale vůbec ho to netěšilo.

Slečna se posadila zpátky do křesla a chtěla si opět číst, jenže okolní vzduch náhle ztěžkl; záclony se už nevlnily v příjemném letním vánku, který do místnosti proudil celé dopoledne. Beowulfův starší bratr Alexandr si do té doby asi hodinu hrál na to, že větrem zmítané záclony jsou plachty na lodi. Jejich sestra Kasiopea držela hlídku proti pirátům, zatímco Alexandr se vypínal na můstku své pomyslné lodi a navigoval pomocí blyštivého mosazného sextantu, což byl nyní jeho drahocenný majetek.

Když Penelopa okna zavřela, jejich hra skončila.

„Nefouká,“ prohlásil Alexandr. Naslinil si prst a podržel ho ve vzduchu. „Je bezvětří. Spusť kotvu, první důstojníku.“

„Rozkaz, kapitáne. Stejně mám mořskou nemoc.“ Kasiopea poslechla, ale znělo to smutně. Byla ze tří Hrozných nejmladší a taky nejdivočejší, ačkoli o tom by se někdo mohl přít. Ve skrytu duše doufala, že vypukne bitva s piráty, neboť od nedávného výletu do Londýna na ně měla „pifku“, jak se dnes říká.

(Vy, kteří chodíte do divadla, si teď možná pobrukujete melodii z operety Piráti na prázdninách, jejíž katastrofální premiéru Hrozní se svou vychovatelkou bohužel zhlédli, když pobývali v Londýně. Pokud je to tak, asi víte, proč se Kasiopey zmocňovaly tyhle pocity. Pokud ne, stačí vědět, že holčička pojala vůči pirátům – hlavně těm zpívajícím, kteří jsou naštěstí vzácní – prudký odpor a měla k tomu dobrý důvod.)

Dnes už ale žádné dobrodružství nebude. Plachty splaskly, zklamaná holčička se odevzdaně svezla do měkkého křesla a začala cvrnkat kuličkami na počítadle: sem a tam, sem a tam.

Penelopa se úplně lekla při pohledu na to, jak se jejím žáčkům změnila nálada. Už litovala, že okna zavřela. Samozřejmě to udělala kvůli bezpečnosti, ale když se tak nad tím zamyslela, možná by stačilo Beowulfa jen napomenout. Při otevřených oknech si děti vesele hrály a zároveň se i vzdělávaly: Beowulf pozoroval ptáky, Alexandr navigoval a Kasiopea procítěně hrozila neviditelným pirátům. Tím si procvičovala současně představivost a slovní zásobu, která se zejména u ní rychle rozrůstala. („Naporcuju vás na filety jako makrely, haf!“ zněla jedna z jejích vybranějších vět.)

Teď však Hrozní vypadali naštvaně a znuděně, což je u mladých lidí vždycky nebezpečná kombinace a snadno se to může zvrtnout v nějakou neplechu. Co teprve v podání povedené trojice sourozenců,  kteří byli vychováni vlky – a kteří k rošťárnám nikdy neměli daleko.

Vtom něco zaťukalo na okno. Přišel Oříšek, nebojácná veverka s očima jako korálky, kterou si děti proti všem předpokladům ochočily jako svého mazlíčka. Chlupatý dareba žil venku v korunách stromů, jak je u veverek zvykem, ale po čase tak zkrotl, že pokaždé přicupital po jedné z  větví a odvážně přeskočil na okenní parapet. Kasiopea jej rozmazlovala dobrůtkami a pokoušela se ho naučit počítat žaludy, které pro něj schovávala právě kvůli tomu. Veverka přitiskla čumáček na sklo a začala do něj klepat packami jako opička. Chlupatý ocásek se jí divoce komíhal ze strany na stranu.

Nikdo se neodvážil vstát a okno otevřít. Jenže naléhavé ťukání nešlo jen tak přehlížet. Ťuk. Ťuk-ťuk. Ťuk-ťuk-ťuk. Ťuk-ťuk-ťuk-ťuk, hlásil se smutný Oříšek, který přišel na svačinku.

Pokud jste někdy čichali ke krabici s mlékem, jestli není zkažené, a pak přemýšleli, zda mléko zkysne vždycky naráz, nebo se naopak se sráží po troškách a v jaké fázi tu zkaženost zaznamená lidský nos a zda by nebylo rozumnější dát si raději limonádu, dovedete si asi představit, v jaké svízelné situaci se ocitla Penelopa. Už věděla, že dobrá nálada byla ta tam a že to souvisí s těmi zavřenými okny. Pořád však nechápala, proč se věci pokazily tak rychle. Ani si netroufala odhadnout, jestli je tím odepsané celé dopoledne, nebo stále existuje naděje na obrat k lepšímu.

Prsty bubnovala po přebalu knihy a přitom se mračila. Pracovala jako vychovatelka Hrozných necelý rok. Všechny tři děti dělaly velké pokroky, přesto měla častokráte pocit, že problémy pořád řeší takříkajíc „za pochodu“. Jako právě teď.

„Nechá se někdo vyzkoušet z latinských slovíček?“ zeptala se nesměle.

Děti zakroutily hlavami a vzdychly. Beowulf přestal stavět věže a místo toho začal kostky ohryzávat. Alexandr dloubl sextantem do sestry a Kasiopea sevřela počítadlo, jako by ho chtěla mrštit přes celou místnost.

Co teď? přemýšlela Penelopa. Viděla, že se schyluje k pohromě. Mám okna znovu otevřít a riskovat, že se znemožním, protože jsem je před chvílí zavřela? Nebo je mám nechat zavřená a rozveselit děti jinak? Třeba by chtěly, abych jim předčítala…

Potom ji však sevřel pocit viny. Proč spustila oči z Beowulfa? Přece proto, že se dostala ke vzrušující pasáži v knize, která  jí nyní ležela v klíně. Z toho důvodu dočasně – samozřejmě jenom na chviličku – zapomněla, že je v dětském pokojíku vychovatelkou.

Knížka, kterou tak zaujatě četla, byla z její oblíbené řady Hop, Deštíku! a hrdinka Edita-Anna Pevingtonová v ní přihlásí svého věrného poníka Deštíka na jezdeckou přehlídku. Komická záměna dvou k nerozeznání podobných sedel způsobí, že se Edita-Anna seznámí s chlapcem jménem Albert, který chce na přehlídce také vystoupit. Jeho ryšavý poník Třesk je stejně temperamentní a neklidný, jako je Deštík mírný a roztomilý.

Zmatek kolem sedel se rychle urovná, ale setkání s Albertem Editu-Annu dočista vyvede z míry. Pořád jen splétá a zase znovu rozplétá Deštíkovu dokonale vyčesanou hřívu a ocas, aby na nového známého nemusela myslet. Knížka se jmenovala Opentlený Deštík a jezdecká přehlídka tvořila námět děje. Epizoda s Albertem zaujala Penelopinu představivost do té míry, že nemohla knihu odložit, ani když její žáci z masa a kostí lezli z oken a tropili vylomeniny. Albert jí totiž připomněl jejího nového známého – krásného mladíka Simona Harley-Dickinsona, se kterým se seznámila v Londýně. Často teď přemítala nad tím, kdy ho zase uvidí.

„To byla pěnice,“ pošeptala Kasiopea Beowulfovi, zatímco se počítadlem oháněla po Alexandrovi. „Neslintej a nakresli ji.“

Povzbuzený Beowulf nechal kostky ležet a vyndal svůj skicák. „Do průvodce,“ prohlásil a pustil se do práce.

Při zmínce o průvodci pocítila Penelopa další záchvěv viny, a to nejen kvůli tomu, že nedávno ztratila poměrně vzácný exemplář, který dostala darem (o tom si povíme později). Minulý týden totiž pověřila děti, aby vytvořily svého vlastního průvodce, a nyní se ukazovalo, že to bude problém.

Kniha se měla jmenovat Ptáci ze sídla Ashton, zpozorovaní z okna dětského pokoje, ale již po třech dnech pozorného sledování musela i Penelopa uznat, že v okolí domu se zdržují jen ty nejobyčejnější a nejméně zajímavé druhy. Brhlíci, pěnice, vrabci a sem tam nějaká ta hrdlička – každého ptáka samozřejmě vítali, ale kam se poděly třeba takové moudré a tajuplné sovy? Nebo luňáci červení s širokými křídly, kteří vytrvale poletují vysoko na nebi? Nebo sokoli stěhovaví se svými ostrými drápy a bystrýma očima, které spatří malou myšku i ze stometrové výšky?

Bylo jasné, že žádný z těch vznešených opeřenců nepoletí pózovat před okno dětského pokoje. Jenže kdo by si troufl vyvést tyhle polokrotké vlčí děti do hlubokých lesů kolem sídla? Jak by se chovaly, kdyby se vzdálily moc daleko od domu?

Ťuk-ťuk. Ťuk-ťuk-ťuk. Ťuk-ťuk-ťuk-ťuk.

A pak najednou ticho. Dokonce i Oříšek se svým stejně velkým mozečkem si našel něco zajímavějšího na práci.

V tomto bodě se sluší uvést, že slečna Penelopa Lumleyová byla na svůj věk – bez dvou měsíců teprve šestnáct let – neobyčejně chytrá. Za to mohla děkovat Akademii A. Swanburnové pro nadané dívky z chudých rodin, která jí poskytla nejen kvalitní vzdělání, ale také kladla velký důraz na zdravý rozum, jak to hlásala její zakladatelka. (Její četné slavné průpovídky, zlatá zrnka moudrosti, jsou dnes stejně užitečné jako za časů slečny Lumleyové – to je třeba mít na paměti.)

Penelopa bubnovala prsty po přebalu Opentleného Deštíka a přemýšlela, co by asi v takové situaci řekla Agáta Swanburnová. Za malou chvilku ji napadla odpověď. Už vím, co uděláme, zajásala v duchu. Agáta Swanburnová kdysi prohlásila: „Jednodušší než změnit názor je vyměnit si boty, ale mnohem jednodušší než změnit počasí je změnit názor na to, zda si vzít, či nevzít boty.“

Byl to jeden ze záhadnějších výroků slavné dámy, ale teď se zrovna hodil. Penelopa vstala z křesla a rázně zamířila k oknu. „Děti, chvíli jsem nad tím přemýšlela a teď vidím, že jsem se spletla.“ Rozhrnula záclony. „Především si myslím, že váš průvodce si zasluhuje lepší název než ten, který jsem už navrhla.“

„Ptáci ze sídla Ashton, zpozorovaní z okna dětského pokoje – to není dobré?“ zeptal se zachmuřený Alexandr.

„Určitě se dá vylepšit.“ Penelopa otočila kličkou a rozevřela okno ještě víc než předtím. Do záclon se vmžiku opřel vítr a nafoukl je jako balóny.

„Ptáci ze sídla Ashton, zpozorovaní z okna bez vyskočení?“ navrhl Beowulf a ohnal se po zácloně, která se mu třepotala kolem obličeje.

„To by mohl být krok správným směrem.“ Penelopa se hluboce nadechla. Vzduch voněl šeříkem, venku opojně bzučely včely a kdesi v dálce líbezně zpívali ptáci. „Já si však myslím, že musíme změnit hlavně tu zmínku o okně.“

Všechny tři děti na ni zaujatě hleděly. Penelopa si založila ruce na hrudi a sledovala své žáčky s vážným výrazem, který však neudržela dlouho. Na rozdíl od dětí, které stály k oknu zády, totiž viděla, že Oříšek se vrátil a vesele skotačí ve větvích. „Přehodnotila jsem svůj názor. Je jasné, že průvodce, ve kterém se píše jenom o tom, co člověk vidí z okna, nestačí. Místo toho navrhuji, abychom šli ven a pozorovali ptáky v jejich přirozeném prostředí.“

„Ptáci ze sídla Ashton, kteří žijí venku,“ prohlásil Alexandr a už se sháněl po botách.

„Ptáci v polích a na stromech,“ řekl Beowulf nadmíru spokojeně.

„Ptáci, ptáci, ptáci.“ Kasiopea vesele poskakovala a mávala rukama, jako by to byla křídla. „Ptáci!“

Penelopa zamyšleně pokyvovala. „Ano, všechno by to byly jistě pěkné názvy. Já ovšem navrhuji, abychom našeho průvodce nazvali Ptáci ze sídla Ashton, kteří žijí venku, zpozorovaní zblízka třemi chytrými a poslušnými dětmi, které za žádných okolností neutečou do lesa. Souhlasíte?“

„Souhlasíme,“ vykřikl Alexandr. Vykoukl zpoza vlnící se záclony a zase se schoval.

„Souhlasíme, aúúúúúú!“ zahalekal Beowulf, který se na chvíli zapomněl.

„Ano, haf!“ přidala se Kasiopea. Když měla z něčeho velkou radost, nedokázala se ovládnout a štěkala ještě víc než její starší bratři.

Penelopa potlačila úsměv. Zkysané mléko už nikdo ničím neoživí, ale tihle tři Hrozní byli očividně z jiného, mnohem odolnějšího těsta. Cítila, jak je na ně pyšná. „No výborně. Takže si do tří minut posbírejte všechno, co můžete na tuhle práci potřebovat. Když budeme mít štěstí, ještě do svačiny se nám podaří zpozorovat pár zajímavých exemplářů.“

„Hurá, hurá!“ křičely děti sborově a začaly si balit pomůcky. Alexandr sextant, zápisník a ořezané tužky, aby mohl přesně zaznamenat zeměpisnou polohu každého pozorování. Kasiopea smetla z tácu drobky od snídaně na čtvereček plátna a úhledně ho zavázala – chtěla opeřence lákat na zbytky chleba, aby přiletěli co nejblíže. Beowulf si vzal skicák a pastelky; jako nadaný umělec dokázal každého ptáka zachytit v celé jeho kráse, od zobáku až po zabarvení peří.

Jejich vychovatelka slečna Penelopa Lumleyová zašla v rámci příprav do kuchyně, kde vzala láhev čerstvého vychlazeného mléka a hodně sušenek. Mléko proto, že pozorování v přírodě bude v tom horku namáhavá práce a děti dostanou brzy žízeň.

Sušenky si schovala pro případ, že by se Hrozní vydali příliš daleko a ona je nějak potřebovala nalákat zpátky. Děti byly z kousků těch drobných, poživatelných tvorů úplně fascinované a nemohly z nich spustit oči, což je při pozorování ptactva dozajista výhoda – teprve se ovšem ukáže, jestli se dokáží ovládnout a nevrhnout se na ně. Penelopa dětem věřila, ale protože se sama před chvílí přesvědčila, jak lehce může člověk chybovat, věděla, že by ani od druhých neměla očekávat, že budou za všech okolností dokonalí.

Jen chviličku se nechala unášet představou, jak si čte v chladivém stínu dubu, zatímco děti pobíhají kolem a kreslí si, ale pak ji odhodlaně zavrhla a raději nechala Opentleného Deštíka doma. Jdou přece pozorovat ptáky. Děti budou potřebovat přísný dozor a Penelopa nemůže nic riskovat. Žádné rozptylování. Je přece jejich vychovatelka a život jí toho dne udělil už jednu cennou lekci.

Moc ráda by se samozřejmě dozvěděla, jaká další dobrodružství zažije hrdinka Edita-Anna a ten zajímavý chlapec Albert, jeho temperamentní druh Třesk a hlavně milovaný Deštík, ale rozhodla se odložit čtení na později a věnovat se úkolu, který pro děti vymyslela. Založila si rozečtenou stránku, aby ji pak hned našla. Dělat dvě věci najednou znamená dělat každou jenom z poloviny tak dobře, než kdybych dělala jednu naplno, zkonstatovala v duchu Penelopa.

Slečna Lumleyová měla na vymýšlení chytrých průpovídek vskutku talent, což na druhé straně není až tak divné, když uvážíte, kam chodila do školy. A vás, kteří už kurážnou guvernantku znáte, by nemělo překvapovat ani to, že se ze svých chyb uměla poučit a místo špatného plánu vymyslela lepší.

Ať už šlo o pobyt doma nebo venku v přírodě, Penelopa si vždycky dovedla poradit. Byla totiž swanburnovská dívka tělem i duší.

Kapitola 2

Objeví se jiný pták, než čekali

Latinský výraz alma mater znamená pečující matka; to možná víte. Pečovat znamená živit a starat se. Pečující matka je tedy ona bytost, která vás živila a vychovávala, aby z vás mohl vyrůst statný mladý člověk.

Dnes lidé nazývají almou mater místo, kam chodili do školy a kde nasbírali všechny ty báječné vědomosti. Také všechny chytré dívky z chudých rodin, které absolvovaly Akademii Agáty Swanburnové, pokládaly školu za svou almu mater. Někdo si možná i dal na svůj dvoukoláček, jak to dnes vídáme na zadních sklech aut, vychloubačnou cedulku: PRÁVĚ KOLEM VÁS PROJELA SWANBURNOVSKÁ DÍVKA.

Jenže slečna Penelopa Lumleyová žádný dvoukoláček neměla, ačkoli by jej samozřejmě vlastnila velice ráda. A navíc pro ni slova „alma mater“ měla mimořádný osobní a až donedávna dost smutný význam.

Penelopu přijali na akademii jako docela malou holčičku. Nebyla starší než Kasiopea (které teď mohlo být tak pět šest let) a za celá léta neslyšela ani slůvko o své matce nebo otci. Zdálo se, že oba zmizeli ze světa ve chvíli, kdy malou Penny vysadili u školy. Nikdy jí neposlali dárek k narozeninám ani blahopřání po závěrečných zkouškách (i když se jejich pilná dcerka ve třídě vypracovala na první místo). A lístek nepřišel ani tehdy, když Penelopa chytila neštovice a musela se po tři dny koupat v mléce, protože ji nesnesitelně svrbělo tělo.

Nechodily dopisy, telegramy, nikdy nedošla ani jediná pohlednice. Zkrátka ani slůvko – až do chvíle, kdy se v Londýně odehrálo to dobrodružství. Krátce předtím dostala Penelopa cestovního průvodce od své milé a vždy elegantní (a také záhadné) bývalé ředitelky, slečny Šarloty Mortimerové. Knížka se jmenovala Hixbyho bohatě ilustrovaný průvodce Londýnem: Doplněný historickými fakty, významnými architektonickými počiny a literárními odkazy, ale Penelopa jí raději říkala prostě Hixbyho průvodce, protože den má jen dvacet čtyři hodin. Jenomže místo Big Bena a Buckinghamského paláce ukazovaly ilustrace křišťálově čistá alpská jezera a protěží pokryté louky, na nichž žili skřivánci, zajíci a další švýcarské druhy.

(Možná přemýšlíte, jestli tam žijí také losi. Bohužel nikoli. Losa už ve Švýcarsku dlouhé roky nikdo nespatřil. V zájmu vědecké přesnosti raději vypusťte losa z hlavy. Když už musíte, myslete raději na kozorožce. To je taková divoká a hbitá koza s velkými zakroucenými rohy. V nejhorším dumejte o svištích, ale o losech za žádných okolností ne. V žádném případě. Ti, co o nich dosud nepřemýšleli, teď nejspíš začnou.)

Penelopě se Hixbyho průvodce i přes svou bizarnost líbil, protože obrázky byly krásné a krátké popisky tvořily veselé, třebaže poněkud záhadné verše. A poezii Penelopa vždycky milovala. Bohužel se knížka ztratila při divoké honičce se zpívajícími piráty a vyjícím papouškem. (Nahlédněte, prosím, do Pirátů na prázdninách, kde naleznete podrobnosti. Recenze premiéry vyšly v londýnských Timesech a několika dalších novinách; ve své místní knihovně je najdete pod hesly operety, plavbyschopný; propadáky, divadelní; nebo možná i papoušci či herci.)

Penelopa se vrátila na sídlo Ashton s hlavou plnou otázek a nevyřešených hádanek. Hned po návratu dostala dopis od slečny Mortimerové, v němž jí ředitelka sdělovala, že Hixbyho průvodce je vlastně dárkem od Penelopiných rodičů.

Matka Lumleyová! Otec Lumley! Kdo mohl tušit, že se objeví?

Drahocenná kniha se sice ztratila, ale Penelopu hřálo vědomí, že její rodiče žijí a myslí na ni. Naplnilo ji hlubokou a tichou radostí. Na chvíli. Pak vyvstaly všecny ty znepokojivé otázky a začaly obvykle optimistickou mladou vychovatelku sužovat. Například:

Pokud je slečna Mortimerová v kontaktu s jejími rodiči, proč to před ní tají?

Jaký smysl měla celá ta alpská scenérie, když Penelopa potřebovala především skutečného průvodce Londýnem, v němž se člověk nesnadno orientuje, když jde pěšky, natož když potřebuje jet omnibusem?

A na závěr ta nejdůležitější a nejbolestnější otázka: Pokud dávno ztracení Lumleyovi žijí, kde proboha celé ty roky byli?

No ano, kde? Protože jedna věc je myslet si, že rodiče nepíší proto, že je uvrhli do vězení, cestují po divokých zemích, kde nefunguje pošta, nebo že jsou, bohužel, mrtví. Penelopa celá léta přemýšlela o všech těchto možnostech i o mnoha jiných. Ale jiné to je, když zjistíte, že zatímco vy jste toužili, dumali a občas – naložení s planými neštovicemi v mléčné lázni – i ztratili slzu sebelítosti, vaši rodiče si vesele pobíhali mezi protěží někde u horské chaty. A k tomu si skicovali rohaté kamzíky a skládali – dlužno říci – průměrné veršíky.

Zkrátka a dobře, když se teď dozvěděla, že rodiče žijí a umějí držet v ruce tužku, dostala na ně hroznou zlost. A zároveň jí chyběli víc než kdy dřív.

Vyvíjelo se to skutečně nečekaně. Připadala si popletená a trochu ztracená, podobně jako člověk v cizím městě, který má s sebou jen nepotřebného průvodce. Swanburnovská dívka nikdy neklesá na mysli, to Penelopu učili nesčetněkrát, a tak se snažila dostat všechny ty otázky z hlavy a soustředit se na jiné, hezčí věci. Jenže to bylo stejné, jako když někomu nařídíte, ať nemyslí na losy. V nejnevhodnějších okamžicích se mu do hlavy začnou hrnout obrazy parohatých zvířat. Čím víc se slečna snažila neuvažovat o rodičích, tím víc jí je všechno připomínalo.

I teď, když doprovázela Hrozné na první pozorování ptáků, nemohla si nevšimnout malých bílých květinek. Tu a tam vykukovaly z husté trávy v parku, který obklopoval sídlo Ashton. Samozřejmě to nebyly protěže, poněvadž ty v Anglii nerostou. Ale podobaly se jim, takže slečniny myšlenky hned začaly nabírat na obrátkách, jako když jedete z kopce na velocipédu.

Budu myslet na sledování ptáků a na nic jiného, říkala si tvrdošíjně. A na žádné skřivánky! Jenom na běžné anglické ptactvo. Ale bylo to k ničemu. Když se nyní ocitla venku, mimo dětský pokoj, nemusela se zabývat rutinními činnostmi a nemohla se rozptylovat Editou-Annou Pevingtonovou a Albertem, její mysl se zcela otevřela a všechny pocity zloby a osamělosti se vynořily, ať chtěla, nebo ne.

„Lumaú? Vidím ptáka!“

„Brzy nějakého spatříme, Alexandře,“ odpověděla, ale v duchu si myslela: Nejenže se zlobím na rodiče, ale jsem naštvaná i na slečnu Mortimerovou, protože má přede mnou tajnosti. Nepochybně by řekla, že je to jen pro mé dobro, ale stejně bych to měla posoudit já sama. Koneckonců je mi skoro šestnáct. A neodpověděla ani na žádný z dopisů, které jsem jí poslala po návratu z Londýna. Proč?

„Je to moc velký pták, Lumaú. Ne pěnice.“

„Spousta ptáků je větších než pěnice, Beowulfe. Dospělý bažant třeba může být poměrně robustní,“ řekla Penelopa nepřítomně, načež se zase vrátila ke svým myšlenkám, jež na ni neodbytně doléhaly. A co všechny ty děsivé řeči o tom, že jsou děti v nebezpečí, že je čeká špatný osud a že jsou prokleté? Nemluvě o tom, že bývalá ředitelka stále chce, abych si barvila vlasy tou fádní tmavou barvou. Dávej pozor na nečekané události, říkala mi, ale je to dost neuskutečnitelná věc. Protože pokud nemáme dar předvídat, tak jsou přece všechny události nečekané. I když si myslíme, že víme, co se nejspíš stane, překvapení se stejně objevují volky nevolky – jakže? Počkat!

„Lumaú! Pštros!“ promluvila Kasiopea vzrušeně. Ale Penelopa se dívala jiným směrem.

„Pštrosi žijí v Africe a jsou známí pro své krásné peří. Možná jste si všimli, že je lady Konstance nosí na kloboucích. Ale tohle je podle mě kukačka. Beowulfe, rychle, vytáhni pastelky, můžeš ji zachytit –“

„To není kukáúúčka!“ zavyl Beowulf neústupně. Pták, o němž Penelopa mluvila (byla to kukačka žlutozobá), se polekal a uletěl. Penelopa se obrátila k Beowulfovi a zamračila se.

„Já vím, že se ti líbí venku, Beowulfe, ale musíš se ovládat a nevýt, protože jinak začnou štěkat všichni psi v hrabství – ach!“

„Lumaú!“ Všecky tři děti divoce gestikulovaly. „Pštros!“

„Ano, já ho vidím.“ Penelopa ohromeně hleděla před sebe. Před ní skutečně stál pštros. Tvor byl skoro o třicet centimetrů vyšší než ona (většinu jeho výšky ovšem zabíraly nohy a krk) a tvářil se neuvěřitelně zvědavě. Jako by toho ohromného ptáka šokovalo, že se na anglickém venkovském sídle setkává s mladou vychovatelkou a třemi žáky, ačkoli údiv by měl být spíše na druhé straně.

Pštros pohodil hlavou ze strany na stranu a zlehka zatřásl širokým pernatým ocasem.

„Do Afriky to má daleko,“ podotkl Alexandr. „Špatná navigace.“

„Lumaú! Pštros!“

„Potřebuju větší papír,“ řekl Beowulf. Připravoval se totiž na kresbu mnohem menšího ptáka.

„Velké vejce,“ dodala Kasiopea obdivně.

„Co u všech čertů…“ Ale než Penelopa stačila doříct „dělá pštros na sídle Ashtonů“, obrovský tvor zamrkal a vzal svoje dlouhé a tenké nohy na ramena, přičemž vyvinul vskutku úžasnou rychlost. Vmžiku byl pryč, jako by se tam vůbec nikdy neobjevil.

Penelopa stála s pusou dokořán. Chtěla by toho tolik říct, jenomže nevěděla, kde začít. To, co právě viděli, bylo nejen nečekané. Bylo to přímo nemožné. A přesto…

Kasiopea se sehnula a zvedla ze země dlouhé zahnuté pero, které pštrosovi vypadlo z ocasu. „Péro,“ prohlásila. Zastrčila si temně černé pero do vlasů a začala se natřásat a cvrlikat rozkazy jako lady Konstance Ashtonová. „Paní Clarková, dejte mi čaj! Margaret, přines mi šaty!“

Kluci se hihňali a ukláněli. „Ano, lady Péro. Hned, lady Péro.“ Za normálních okolností by Penelopa děti pokárala za neuctivost, ačkoli sama často zjišťovala, že je lady Konstance dost pošetilá osoba, jenže tohle přece nebyly normální okolnosti, nebo snad ano? Pokud se rodiče mohou bez vysvětlení vypařit, děti, které vychovali vlci, si zvládnou ochočit veverku a brát sledování ptáků jako poučnou zálibu a horlivá a vyškolená vychovatelka dokáže dvakrát za jedno dopoledne přehlédnout něco, co stojí přímo před ní, tak už je všechno postavené na hlavu.

„Hola!“ Alexandr zvedl svůj kapitánský teleskop. „Loď na obzoru.“

„Nebesa, co to bude tentokrát? Stádo losů?“ zvolala už úplně zoufalá Penelopa.

Všichni čtyři se otočili. Po cestě od domu někdo (nebo něco) přicházel.

„To je pták!“ Kasiopea nadšeně zamávala perem. Nepochybně doufala, že uvidí dalšího pštrosa.

„Je to… vlak?“ řekl Beowulf, kterému to nešlo na rozum. Bytost byla zavalitá, ale rozhodně ne jako lokomotiva, a navíc po cestě pochopitelně nevedly koleje.

„Ne pták, ani ne vlak.“ Alexandr nakukoval do dalekohledu. „Paní Clarková.“

Penelopa vzala teleskop a podívala se. „To je paní Clarková. A zdá se, že spěchá.“ Protřela si oči, protože odpolední sprint paní Clarkové ji překvapil ještě víc než to, že na sídle Ashton spatřila volně pobíhajícího dospělého pštrosa.

Rytmické cinkání svazku klíčů, které bouchaly o plný bok své majitelky, se přibližovalo. Už nebylo pochyb, šinula si to sem hospodyně paní Clarková. Pomalu, ale jistě supěla k nim. Její kolébavá chůze působila ve srovnání s rychlým útěkem pštrosa jako hlemýždí pochod, ale paní Clarková si musela připadat jako na závodní trati. Penelopa a Hrozní užasle sledovali, jak pochoduje přes trávník. Pak se zastavila přímo před nimi.

„Slečno Lumleyová, slečno Lumleyová! Tady jste. No tedy, to byla rychlost!“ Paní Clarková sotva popadala dech, ale vypadala spokojeně. „Dneska je ale krásně! Doma nebylo nic moc na práci, tak jsem si vyšla na delší procházku.“

„Paní Clarková….“ V tu chvíli mohla Penelopa říct všecko možné. Například: „Právě jsme viděli pštrosa.“ Nebo: „Chcete s námi pozorovat ptáčky?“ Či třeba: „Nebude dnes k čaji citronový koláč?“ Místo toho vyhrkla: „Snad jste necvičila?“

Líce hospodyně už dávno zrudly námahou, ale přesto zčervenaly pýchou ještě víc. „No ano, trochu, musím se přiznat. Stěžovala jsem si, že se zadýchávám do schodů, a starý Timothy mi poradil, jak to napravit. Povídal mi, že bych měla dělat co on, když kočárový kůň zchromne a nemůže táhnout. Krůček za krůčkem mu navrací sílu. Bere ho nejdřív na krátké procházky, pak na delší, potom mu kočár něčím zatíží a za chvíli je na tom zvíře líp než předtím. A taky rychleji běhá.“

Poklepala si na hrudník. „Samozřejmě nepoběžím derby, ale zrychluju si tempo. Jéje, děti! No vy jste vyrostly, málem jsem vás nepoznala. Hoši, vy budete brzo potřebovat nové kalhoty, už vám koukají kotníky. A co ty, Kasaú, kde jsi vzala to krásné peří?“ (Paní Clarková byla kromě bratrů jediná osoba, jíž Kasiopea dovolila, aby jí říkala přezdívkou. Penelopě by to pochopitelně umožnila také, ale vychovatelka nechtěla v dětech podporovat vlčí chování. Proto vždycky používala správné tvary jejich jmen.)

„Pštros,“ odpovědělo děvče a ukázalo směrem, jímž pták utekl.

„Nějaké dámě asi vypadl z klobouku, že? No, sluší ti, miláčku. Ale když je řeč o dámách,“ tón paní Clarkové se změnil z veselého na úzkostný, „lady Konstance je strašně rozrušená, slečno Lumleyová. Proto vás a děti běžím hledat, abyste se všichni připravili.“

Penelopě se ulevilo. Konečně zpráva, která není ani trochu překvapivá. „Děkuji za váš zájem, paní Clarková, ale nedělejte si starosti. Už jsem s dětmi přežila její rozrušení mockrát.“

„Jenomže tohle je jiné. Mnohem větší.“ Paní Clarková využila pauzy a protáhla si lýtka. „Přišel posel se vzkazem. Dostaneme asi velmi vzácného hosta a lady Konstance je nervózní a protivná tak, že jsem to ještě nikdy neviděla, a doufám, že už ani neuvidím. Kéž by byl doma lord Ashton!“

Penelopu napadala jen jediná osoba, která by mohla v domácnosti způsobit takové pozdvižení. Jenže návštěva královny Viktorie se nejevila jako moc pravděpodobná, i když si Její Výsost s Penelopou nedávno psala. Bylo by to úžasné překvapení, pomyslela si a už se chtěla zeptat, zda je skutečně navštíví anglická královna. Ale paní Clarková dokončila strečink a pokračovala.

„Přijede matka lorda Frederika. Nebesa, ta už tu nebyla pěkně dlouho! Naposledy jsme ji viděli tak před deseti dvanácti roky. Zůstane na večeři. A kdo ví, jak dlouho potom. Proč nemůže ubohé hospodyni dát vědět včas, to nechápu. V kuchyni je všechno vzhůru nohama! Nepřekvapilo by mě, kdybyste se s dětmi musela předvést. Radím vám, rychle zpátky domů a trochu se vydrhněte, pro případ.“

„To určitě uděláme. Děkuji, že jste mě varovala, paní Clarková. Jen mi řekněte, proč tu matka lorda Frederika tak dlouho nebyla?“

Ale tělnatá hospodyně už supěla zpátky cestou, kterou přišla. Mávla na ně, aniž se otočila, a cinkot jejích klíčů rychle umlkl.

Penelopu potěšilo, že viděla paní Clarkovou tak plnou elánu. Škoda že jí neodpověděla na otázku. Lord Frederik Ashton byl podivný chlapík. Některé jeho zvláštní zvyky vzbuzovaly v Penelopě velkou zvědavost. Například jej fascinoval úplněk, každý si pečlivě zakroužkoval ve své ročence. Zjevně se kryly s dny, kdy pán domu nevysvětlitelně mizel, ale také s jeho záchvaty štěkání a škrábání. Říká se, že jablko nepadá daleko od stromu. Třeba se díky setkání s jeho matkou něco z toho objasní, pomyslela si slečna. Dětem řekla: „Podívejte, jak uhání! Paní Clarková náhodou bude moci brzy na to derby jít!“

Jak děti uslyšely o dostizích, hned začaly frkat a řehtat jako čilí poníci. Paní Clarková měla pravdu, Hrozní opravdu vyrostli – uplynul necelý rok a Alexandr se vytáhl skoro o čtyři centimetry. Hrabal nohama a řehtal, čímž jen zdůraznil, jak je teď nohatý. Úplně jako malé hříbě. Beowulf se taky vytahoval, a dokonce i Kasiopea ztrácela svá dětsky boubelatá líčka.

Pštros nelétá, zato čas letí, dumala Penelopa. Je smutné, že mí žáci tak rychle rostou a jejich rodiče o tom nemají ani ponětí.

Stejně… jako… ti moji. Slova jako by se zrodila někde mimo ni, ve skutečnosti to však byl jen výkřik lelka.

Lelek!

Lelek!

A zase los, los, los – zmizelí rodiče se stále vynořovali. Penelopa setřásla smutek a řekla: „Tak, děti, slyšely jste paní Clarkovou. Pro dnešek s pozorováním ptáků končíme. Musíme se vrátit do domu.“

„Prosím, Lumaú! Viděli jen jednoho ptáčka.“

„Jenomže ten byl tak veliký, že vydá aspoň za tři jiné. A teď, poníci, honem domů! Kdo jako první překročí kopýtkem práh domu, dostane sušenku navíc.“

Víc nemusela říkat. Děti dychtivě vyrazily kupředu. Ve své touze být první si ani nevšimly vrabce a dvou různých druhů pěnkav na stromech po pravé straně cesty. Penelopa však raději neriskovala další vyrušení a neříkala nic. Navíc poté, co se setkaly tváří v tvář se pštrosem, by je možná nezaujal ani blboun nejapný.

(Možná víte, že blboun nejapný byl směšně vyhlížející a naprosto bezbranný druh ptáka, který už za časů slečny Lumleyové platil za více než sto let vyhynulého. Představte si dvacetikilového holuba s nohama jako krocan, se zobákem tukana a s prehistorickým šarmem nosorožce. Blbouni neuměli létat, běhat a zřejmě ani moc dobře nechutnali. Je vůbec div, že s tolika nevýhodnými vlastnostmi přežili tak dlouho, říkáte si asi. Avšak vyhynutí blbounů nezapříčinili dravci, drsné podnebí ani ptačí mor. Ne, zavinila to lidská nedbalost. Některé chyby se dají odčinit upřímnou omluvou a snahou o nápravu, ale zrovna tady tomu tak není. Nesejde na tom, jak moc toho někdo třeba lituje – blbouni nejapní už se nikdy nevrátí. Pozorovatelé ptáků jsou samozřejmě zklamaní, ale mnohem větší smůlu mají sami blbouni.)

Penelopa běžela a marně se snažila nespustit uhánějící děti z dohledu. Naplno teď zažívala, jaké to je, když člověk nemá myslet na losa.

Řítila se po kamenité cestě. Takže matka lorda Frederika navštíví sídlo Ashtonů, hloubala. Zřejmě i lord Frederik se tu a tam těší z nečekané návštěvy své matky. Třeba se s Hroznými taky jednou dožiji toho štěstí. Pak zavolala: „Děti, ne tak rychle! Prrr!“

Kapitola 3

Lady Konstance si hraje na schovávanou

Když vám vaše sestra Lavinie sebere z plechovky poslední sušenku a nechá jen drobečky, nejspíš se začnete vztekat jako krocan, ale pokud jste moudří jako sova, zůstanete klidní jako ovečka a poprosíte maminku, aby upekla novou várku. Šťastní jako blecha si pak odnesete ještě teplé keksy do svého stromového domečku a tam je, hladoví jako vlci, všechny zhltnete. Pak je řada na Lavinii, aby začala zuřit, jenže ona objeví váš chytrý plán, vetře se k vám jako kočka a přesvědčí vás, abyste se s ní rozdělili.

Filozofové by měli vědět, proč se záležitosti, které souvisejí pouze s lidmi, přirovnávají ke hmyzu, zvířatům, nebo dokonce k zelenině. Třeba takový výraz „umrtvený jako blboun“. Blbouni dávno vyhynuli, tedy takto označený dotyčný je nejenže umrtvený, ale také zcela a navždy mrtvý.

Je pravda, že rozdílu mezi „umrtvený“ a „mrtvý“ není snadné porozumět. Samozřejmě v době, kdy žila slečna Lumleyová, už blbouni neexistovali a nežijí ani dnes, zato lidská nevšímavost a lhostejnost existují stále. Vydáte-li se slézat kluzkou horu se sněhovou čepičkou bez patřičného vybavení, může to špatně dopadnout bez ohledu na to, jak krásná krajina se kolem rozprostírá. A o ztroskotaných lodích už bylo napsáno mnoho krásných básní, třebaže jen pošetilý kapitán by vědomě plul na rozbouřené moře.

Kdo má zdravý rozum, rozhodně by dobrovolně nevyhledával společnost lady Konstance Ashtonové, která byla skutečně velice vznětlivá. V silném rozrušení, jež u ní teď právě převládalo, měla manželka lorda Frederika politováníhodné sklony smést všechno, co jí přišlo do cesty.

„Nemůžu uvěřit tomu, že když se mám poprvé v životě setkat se svou tchyní, dostanu o tom zprávu jen necelou hodinu předtím. A Frederik samozřejmě není doma! Jak je možné, že vdova Ashtonová si může jen tak bez upozornění přijet? Nebo napsala jenom Frederikovi a on mi to zapomněl říct? Jestli to tak je, tak nejspíš začnu křičet, protože jsem z toho všeho naprosto zoufalá! Margaret, co ti tak dlouho trvá?!“

Na dobrosrdečnou služku s pisklavým hlasem dnes připadla služba u lady Konstance. Ubohá Margaret. Musela své paní pomoci převléci se do čistých šatů a také jí učesat vlasy, aby mohla přijmout nečekaného hosta. Jenomže lady Konstance nedokázala zůstat stát; přecházela od okna k oknu a pořád vykukovala ven, jestli už náhodou nedorazil kočár vdovy Ashtonové.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nepolepšitelné děti ze sídla Ashton: Neviditelný host.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.