No Shortcuts to the Top: Climbing the World’s 14 Highest Peaks

Copyright © Ed Viesturs a David Roberts, 2006

Copyright dovětek © Ed Viesturs a David Roberts, 2007

Translation © Jakub Futera, 2013

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2013

ISBN 978-80-7462-414-8

Věnováno Paule, Gilbertovi, Elle a Anabele – mým největším důvodům pro návrat domů

a památce mých skvělých parťáků

Robu Hallovi, Scottu Fischerovi a Jeanu-Christopheovi Lafailleovi

KAPITOLA 1

Cepín jako brzda

Konečně to vypadalo, že se věci pohnuly správným směrem. Uvnitř našeho stanu ve třetím výškovém táboře, v 7400 metrech, jsme si se Scottem Fischerem zalezli do spacáků a zhasli čelovky. Následující den jsme plánovali vystoupat do čtvrtého výškového tábora (C4) v 7925 metrech, další den pak vstát uprostřed noci, nasoukat se do veškerého oblečení, posbírat výbavu, něco jídla a vyrazit na vrchol K2. Se svými 8610 metry nad mořem je to druhá nejvyšší hora světa. Necelých 700 výškových metrů sněhu, ledu a skály mezi C4 a vrcholem nám mělo zabrat možná až dvanáct hodin výstupu, protože Scott ani já jsme nepoužívali umělý kyslík. Domluvili jsme se, že nedosáhneme-li vrcholu do druhé hodiny odpolední, vrátíme se, ať se děje cokoli.

Byl večer 3. srpna 1992. Padesát čtyři dní předtím jsme započali pěší cestu do základního tábora na ledovci Baltoro, kam jsme došli 21. června. Ani v nejčernějším snu by mě však nenapadlo, že jen zaujmout samotnou pozici pro vrcholový útok nám zabere přes šest týdnů. Ale tahle expedice se zdála prokletá od samého začátku: šílené počasí, menší, ovšem sčítající se nehody a chaotická dezorganizace v našem týmu.

Jako obvykle jsme během několikadenního vrcholového útoku v takových výškách byli Scott i já příliš vzrušení, než abychom normálně usnuli. Převalovali jsme se ve spacáku, když najednou, kolem desáté, zapraskalo v rádiu. Rozsvítil jsem čelovku, hrábl po vysílačce a napjatě poslouchal. Ozval se hlas Thora Kiesera, dalšího Američana, který volal z C4, 520 metrů nad námi. „Haló, chlapi,“ mumlal Thor poplašeně, „Chantal ani Alex se nevrátili. Nevím, kde jsou.“ Zoufale jsem vzdychl. Ve světle své čelovky jsem četl ty samé myšlenky ve Scottově tváři. Aniž bychom řekli jediné slovo, věděli jsme, co to znamená: náš vrcholový útok se odkládá na neurčito. Místo cesty do C4 a přípravy na útok nás zítra čeká pátrací a možná i záchranná akce. Kletba naší výpravy se přihlásila.

Zatímco my jsme 3. srpna absolvovali dlouhý přesun ze základního tábora do C3 (vysilujících 2130 výškových metrů), Thor Kieser, Chantal Mauduitová a Alexej Nikiforov vyrazili na vrchol z C4. Chantal, ctižádostivá francouzská horolezkyně, byla původně členkou švýcarské nezávislé expedice. Když to všichni její partneři vzdali a odjeli domů, ona jediná zůstala (dle pravidel pro vydávání permitů ovšem nelegálně) a přidala se k naší expedici. Momentálně byla jedinou ženou na kopci. Alex, jak jsme mu říkali, byl ukrajinský člen ruského kvinteta, které tvořilo jádro našeho týmu.

To ráno vyrazil Alex s Thorem v půl šesté, Chantal dokonce až v sedm hodin. Tyto časy by pro mne se Scottem byly nepřijatelné, ale jejich trojici zdržely prudké větry. Co bylo pozoruhodné – Chantal bez kyslíku i tak dostihla oba muže a prohnala se kolem nich. Právě kvůli nedostatku kyslíku se Thor otočil několik desítek metrů pod vrcholem; bál se, že by ho chytila tma. Chantal vystoupila na vrchol v pět odpoledne a stala se tak v pořadí teprve čtvrtou ženou, která vylezla na K2. Alex dosáhl vrcholu až za tmy, v sedm večer. Proslulý „čas otočky“, totiž ve 14.00, není na K2 nic, přes co by nejel vlak (popravdě ani na Everestu), ale vystoupit na vrchol v takovou pozdní hodinu, jak se to podařilo Chantal a Alexovi, si koledovalo o průšvih. A ten na sebe taky nenechal dlouho čekat.

Ráno 4. srpna, když jsme se se Scottem místo vlastního pokusu o vrchol připravovali na pátrací či záchrannou akci, volal znovu Thor. Oba ztracení horolezci se konečně objevili v C4 v sedm ráno, ale v hrozném stavu. Chantal se bála sestupovat v noci a bivakovala skoro v 8400 metrech. Tři hodiny nato ji objevil Alex a přemluvil ji, aby pokračovala v sestupu s ním. Patrně jí tak zachránil život. Během nočního bloudění se oběma zadařilo nesejít z cesty, což je potmě celkem výkon, zvlášť když si představíte matoucí topografii kupolovitého vrcholu K2. Ale než sestoupili do C4, zasáhla Chantal sněžná slepota, velmi bolestivý stav způsobený nedostatečnou ochranou očí. UV paprsky spálí oční rohovku a dočasně vás tak připraví o zrak, navíc se to může stát i při zatažené obloze. K tomu byla Chantal naprosto vyčerpaná a bála se, že má omrzliny nohou. V jen o trochu lepším stavu ji Alex zanechal v Thorově péči a pospíchal do našeho C3.

Po námaze předchozího dne byl Thor sám velice blízko totálnímu vyčerpání, ale 4. srpna se statečně jal úlohy dopravit bezmocnou Chantal do bezpečí. Dostat člověka v takovém stavu dolů po svazích a hřebenech, které nejsou hračkou ani pro horolezce v plné kondici, je téměř nemožný, navíc neuvěřitelně nebezpečný úkol. Thor někde vyhrabal třímetrovou smyci – což bylo vše, co k jištění Chantal měl –, přestože je možná čekalo slaňování. Vysílačkou nám sdělil: „Hele, chlapi, možná s ní budu potřebovat pomoct.“ Takže jsme se se Scottem samozřejmě rozhodli jít nahoru a pomoci.

Zatímco jsme se připravovali, viděli jsme Alexe nejistě klopýtat k našemu táboru. Vyšli jsme mu kousek naproti a pak jsme ho uložili do jednoho ze stanů a lili do něj tekutiny, protože byl pořádně dehydratovaný. K našemu překvapení se v tu chvíli vůbec nezajímal o Chantal. Dosažením vrcholu se on i Chantal totiž dostali na samou hranici svých možností. Na nejvyšších horách se do takové situace horolezci dostávají bohužel často.

Aby toho nebylo málo, 4. srpna byly sněhové podmínky příšerné, totéž platilo pro počasí, viditelnost nulová. Přesto jsme to se Scottem zkusili a drali se svahem nahoru několik hodin. Pak jsme se stejně museli vrátit a další pokus jsme si naplánovali na druhý den. Stále jsme však byli v rádiovém kontaktu s Thorem, který se snažil dostat Chantal dolů do C3, ale podařilo se mu to sotva do půlky. Museli tábořit přímo uprostřed prudkého svahu; došlo by i na bivak, kdyby Thor neměl dost rozumu a nevzal s sebou stan.

Další den, tedy 5. srpna, jsme se Scottem ráno nabalili výbavu a vyrazili znovu nahoru, abychom se potkali s Thorem a Chantal a pomohli jim zpátky do našeho tábora. Chvílemi jsme je skrz mlhu a mraky zahlédli – dvě malé tečky nad námi. Silně foukalo a po svahu, kterým jsme stoupali, se proháněly maličké sesuvy sněhu. Část z toho byl sníh, který odkopali nad námi Thor s Chantal a který se cestou dolů nabaloval, nejednalo se ale o nic opravdu nebezpečného. Vytáhl jsem patnáctimetrové lano, kterým jsme se se Scottem navázali, protože trhliny rozrývaly celý svah. V jeden moment se Scott ocitl nade mnou. Něco se mi nezdálo, tak jsem na něho zařval: „Počkej chvíli, tady to nepůjde!“ Svah byl velmi lavinózní. Pokud nějakou dobu lezete, jednoduše to vycítíte. Za tuhle intuici vděčím všem létům horského průvodcování. V tu dobu toho Scott tolik jako já za sebou neměl. Zastavili jsme se a já řekl: „Hele, nerad bych tady přitom zařval. Musíme se poradit.“ Scott si sedl zády ke kopci a hleděl na mě dolů. Došlo mi, že jestli nás trefí větší sprška sněhu, smete nás to ze stěny. Začal jsem cepínem kopat díru, která by mi pomohla zachránit se, pokud by se to nahoře svezlo. Za chvíli jsem se podíval nahoru a uviděl Scotta zahaleného v oblaku sněhu. Zmizel mi z dohledu. Okamžitě jsem se nacpal do vykopané díry a zajistil se tak, že jsem si lehl na vršek cepínu, jehož hrot jsem zapíchl do svahu. Před nárazem jsem zatnul všechny svaly a hlavou mi jen proběhlo: A je to tady!

Najednou se setmělo a všechno utichlo. Cítil jsem, jak se mi sníh přelévá po zádech. Držel jsem se a držel. A pak se zdálo, že je po lavině. Zachránil jsem se – můj malý trik zafungoval. Ve skutečnosti to ale odnesl Scott, kterého sníh odnášel dolů ze stěny. Prohnal se kolem mě naprosto bezvládně, přestože byl docela pořízek – měl lehce přes metrák, zatímco já vážím sotva sedmdesát pět kilo. Lano se napnulo. Bum! Neměl jsem šanci udržet nás oba. Vytrhlo mě to z mé díry, jako když vás vykopnou z postele. Přesně jsem věděl, co se děje. Scott se kutálel dolů a mě vlekl s sebou na laně, které mělo být naší spásou. A pod námi bylo dva a půl kilometru kolmého srázu!

Když vás chytí lavina a hrne vás dolů ze svahu, máte šanci se zachránit několika způsoby. Jedním z nich je technika, které se říká „zastavení pádu na prudkém svahu“ a spočívá v tom, že cepín strčíte pod své tělo, lehnete si na něj celou svou vahou, chytíte se za jeho hlavu a hrot se snažíte zabodnout do svahu jako brzdu. Tuto techniku jsem se naučil, sotva jsem začal lézt, a jako horský vůdce jsem její znalost předával bezpočtu klientů.

Takže teď to pro mě byl automatický instinkt. Jak mnou lavina zmítala a bušila do mě, hlavou mi běželo: „Za prvé nikdy nepusť cepín, za druhé zabrzdi! Zabrzdi! Zabrzdi!“ Kopal jsem hrotem cepínu, ale sníh pode mnou byl tak suchý, že jsem se prořezával skrz. Kopal jsem pořád dál a dál. Přesto jsem nepanikařil. Všechno probíhalo jako ve zpomaleném filmu s vypnutým zvukem. Mohli jsme spadnout tak několik desítek metrů. Scott z nějakého důvodu se svým brzdicím manévrem ještě ani nestačil začít. A pak, když jsem se zoufale snažil zachytit sněhu cepínem, jsem se najednou zastavil. Za okamžik, přesně jak jsem předpokládal, se lano s mohutným trhnutím znovu napnulo. Ale můj hrot držel. Mým brzdícím manévrem jsem nás zastavil oba. „Scotte, jsi v pohodě?“ zařval jsem dolů. Odpověď byla téměř komická. „Bolí mě koule!“ ozvalo se. Když ho totiž lano trhnutím zastavilo, stehenní smyčky sedáku mu zarazily varlata pomalu až do žaludku. Ale pokud to bylo to jediné, co ho v tu chvíli trápilo, věděl jsem, že vyvázl bez vážné újmy. Přesto to bylo o vlásek. Nebýt dvou dalších horolezců v zoufalé situaci, nikdy bychom já ani Scott v podobných podmínkách nelezli.

A zatím někde nad námi Thor a Chantal stále potřebovali pomoc; s každou uplynulou půlhodinou víc a víc.

***

V horolezectví představuje 8000 metrů magickou hranici. Na světě je pouze čtrnáct vrcholů, které dosahují této nadmořské výšky. Všechny leží buď v Himálaji, v Nepálu či Tibetu nebo v Karákórumu v Pákistánu. Jejich výškové rozmezí sahá od Šiša Pangmy (8012 m) po Everest (8850 m).

Všech prvovýstupů bylo dosaženo v době, která je nazývána zlatým věkem himálajského alpinismu. Začali to Francouzi na Annapurně v roce 1950 a završili Číňani na Šiša Pangmě v roce 1964. Typické expedice té doby byly kolosální, s tunami zásob, stovkami nosičů a Šerpů a s asi tak tuctem samotných horolezců; byly také striktně národní a o prvovýstupy soupeřili mezi sebou Francouzi, Švýcaři, Němci, Rakušané, Italové, Britové, Američani, Japonci a Číňani. Pokud se dá říct, že některá z těchto zemí tuto „soutěž“ vyhrála, bylo by to Rakousko, protože právě Rakušané si připsali prvovýstupy na Čo Oju, Daulágiri, Nanga Parbat a Broad Peak, což je o dva víc než kterákoli jiná země.

S tehdy dostupnou technikou a vybavením bylo naprosto v normě použít k útoku na horu veškeré prostředky, které byly k dispozici. Že bude jednou zlezen samotný Everest, zpochybňovali tehdy dokonce někteří vědci. Takže sehrané týmy natahovaly kilometry fixních lan po svazích nejvyšších hor, což umožňovalo bezpečně přesouvat tuny materiálu od tábora k táboru. Trhliny se přemosťovaly kovovými žebříky. A hlavně v zóně smrti, tedy ve výšce nad 8000 metrů, horolezci běžně používali lahvový kyslík, aby zmírnili nežádoucí účinky řídkého vzduchu. (Dlouho se předpokládalo, že jakýkoli pokus zdolat Everest bez umělého kyslíku musí zákonitě skončit tragicky.)

Pouze jediná ze čtrnácti osmitisícovek byla zlezena hned na první pokus. Co je pozoruhodné, byla to Annapurna, tedy vůbec první dobytá osmitisícovka, a to díky naprosto brilantnímu nasazení pařížského alpinisty Maurice Herzoga a jeho tří vůdců z Chamonix – Louise Lachenala, Lionela Terraye a Gastona Rébuffata. Ke každému zdolání osmitisícovky je zapotřebí takového hrdinství, že tento skutek se okamžitě stal zdrojem nehynoucí národní slávy. Padesáté výročí zdolání K2 v roce 1954 bylo nedávno v Itálii záminkou k okázalým oslavám. A první britský výstup na Everest o rok dříve (zpráva o něm dorazila do Anglie přesně v okamžiku korunovace královny Alžběty II.) bývá bez špetky ironie nazýván „posledním velkým dnem britského impéria“. Sir Edmund Hillary se stal vůbec nejslavnějším alpinistou všech dob (a ačkoli byl Šerpa Tenzing Norgay daleko zkušenější, slávou Hillaryho zůstává bohužel zastíněn).

Počáteční úspěchy na osmitisícovkách byly tak těžce vykoupeny, že pouze dva muži – Rakušané Hermann Buhl a Kurt Diemberger – se podíleli na více než jednom z těchto triumfů. I za cenu ztráty několika prstů na nohou kvůli omrzlinám se Buhl na vrchol Nanga Parbat probojoval dnes už legendárním sólovýstupem, protože všichni jeho parťáci si to rozmysleli. Diemberger zase stanul na vrcholu Daulágiri v roce 1960. A oba muži pak spojili své síly v obdivuhodně malé a skromné expedici při prvovýstupu na Broad Peak v roce 1957. O pouhých osmnáct dní později však Buhl zahynul na sousedním vrcholu, když se mu pod nohama utrhla sněhová převěj. Jeho tělo se nikdy nenašlo.

V polovině sedmdesátých let už nejctižádostivější himálajští horolezci pokoušeli osmitisícovky technicky daleko složitějšími cestami, než kudy vedly trasy prvovýstupů. Obtížnost se vlastně stala tím nejvyšším cílem sama o sobě. Mezitím trasy prvovýstupů, přestože ještě nebyly označovány za „Václaváky“, ztratily leccos z původní hrůzostrašnosti. Například do roku 1975 vystoupilo cestou přes Jižní sedlo, prvně prostoupenou Hillarym s Tenzingem, na vrchol Everestu třicet pět lezců, z toho i první žena, Japonka Junko Tabei.

Pak ale přišel jeden z největších vizionářů horolezecké historie. Reinhold Messner, který vyrostl v německy mluvící části severoitalských Dolomit, definoval a naplnil největší výzvy současného alpinismu. Messner vylezl na svou první osmitisícovku – Nanga Parbat – velice dlouhou a extrémně obtížnou novou cestou v roce 1970. V roce 1978 dokázal společně se svým přítelem, Rakušanem Peterem Habelerem, všem skeptikům, kteří tvrdili, že se na Everest nedá vystoupit bez umělého kyslíku, že se mýlili. Dva roky nato tento výkon Messner zopakoval, a to sólově a novou cestou! Tento výstup z roku 1980 je právem považován za jeden z nejvýznačnějších počinů v historii velehor.

Protože sám jsem začal lézt na konci sedmdesátých let, byl pro mě Messner velikým vzorem, horolezeckým hrdinou. Co mě nejvíc dostávalo, byl jeho důraz na to, že by se na nejvyšší vrcholy mělo lézt „férovým způsobem“, tedy bez umělého kyslíku, bez pomoci nosičů a Šerpů a hlavně stylem, kterému říkal „alpský“ – rychle a nalehko, bez fixních lan a zásobovaných táborů. Poté co v roce 1975 zlezl Manaslu a Gašerbrum I a předtím Nanga Parbat, stal se prvním člověkem, který stanul na vrcholech tří různých osmitisícovek. V tu dobu se pak už jako světoznámý horolezec, zajištěný štědrými příspěvky sponzorů, vracel do Himálaje i Karákórumu, aby si na svůj účet připisoval další osmitisícové vrcholy. Přesto později prohlašoval, že nápad stát se prvním člověkem, který zdolá všech čtrnáct osmitisícovek, dostal až v roce 1982. Nicméně tou dobou se už naplno rozpoutal jeho přímý souboj s obávaným Polákem Jerzym Kukuczkou.

Ten souboj nakonec vyhrál Messner v roce 1986, jen o rok dříve, než Kukuczka zlezl svou poslední osmitisícovku. Lidi z naší branže občas staví Polákův úspěch nad Messnerův, protože Kukuczka si často vybíral daleko obtížnější trasy než Messnerem upřednostňované „normálky“. Dva roky po dokončení celé mise zahynul Kukuczka při velice smělém pokusu o novou cestu v jižní stěně Lhotse, čtvrté nejvyšší hoře světa.

Až do roku 1992 mě samotného opravdu nenapadlo zlézt všech čtrnáct osmitisícovek. Ale v roce 1989 jsem se dostal na vrchol Kančendžengy, s 8586 metry třetí nejvyšší hory světa, a následující rok jsem na třetí pokus dosáhl vrcholu Everestu. Při pokusu o K2 jsem si byl plně vědom, že pokud to dokážu, stanu se prvním Američanem – a jedním z hrstky světových alpinistů –, který zdolal vrcholy všech tří nejvyšších světových hor.

To léto mi bylo třiatřicet, v létě jsem se živil jako průvodce na hoře Mount Rainier a v zimě jako tesař na stavbách. Jinak jsem vystudoval veterinu a pár let pracoval jako veterinář na několika klinikách v okolí Seattlu. Ale už dlouho před rokem 1992 jsem veterinářskou praxi pověsil na hřebík, protože celý můj život začalo pohlcovat horolezectví. Žil jsem v suterénním bytě v západním Seattlu, doslova z ruky do huby. Zatím jsem nebyl zajímavý pro žádné sponzory, ačkoli jsem měl za sebou už pět himálajských expedic. V té době byla představa zlezení všech čtrnácti osmitisícovek nemyslitelná, i kdyby jen z toho důvodu, že jsem neměl na zaplacení tolika expedic. Mimoto v roce 1992 byli Messner a Kukuczka stále jediní dva chlapi, kteří celou čtrnáctku dotáhli do konce, i když jiní měli taky dobře našlápnuto. Jeden z nich, Francouz Benoit Chamoux, zmizel těsně pod vrcholem Kančendžengy, své čtrnácté osmitisícovky. Třetím, komu se to nakonec podařilo, se stal v roce 1995 skvělý švýcarský alpinista Erhard Loretan.

V roce 1991 jsem dělal průvodce na Mount Everestu klientovi jménem Hall Wendel, kterého chytilo horolezení až v poměrně vyšším věku. Stali se z nás tehdy skvělí přátelé. V průběhu té expedice se mě někdo zeptal, co plánuji na další rok. Zmínil jsem, že toužím po K2, druhé nejvyšší hoře světa. Ten člověk náhodou znal dalšího horolezce ze Seattlu, Scotta Fischera, který se chtěl o K2 pokusit právě následující léto. Shodou okolností Scott zrovna zlézal Baruntse, jeden z menších vrcholů poblíž Everestu, a já si řekl, že při troše štěstí na něj třeba narazím v Káthmándú v závěru expedice. Hlavní město Nepálu je nejdůležitější křižovatkou celého himálajského alpinismu, přesto není tak velké, aby člověk nepotkal staré známé a neudělal si nějaké nové.

Jasně že jsem tam Scotta cestou z Nepálu potkal. Seznámili jsme se a já ho pozval na pivo. Když jsme jich pár urazili a trochu se oťukali, zeptal jsem se ho, jestli bych se mohl připojit k jeho týmu na K2. Zamračil se a řekl: „No, tým už mám pohromadě, ale můžeš být náhradník. Musím se ale taky zeptat ostatních parťáků, jak se na to budou tvářit.“ Tehdy nebylo snadné získat permit na K2, a když jste ho měli, byla to velká věc. Ten Scottův byl navíc na severní stěnu K2, těžší cestu, než je Abruzziho pilíř na jihovýchodě, kterým byla hora poprvé zdolána Italy v roce 1954.

Po návratu do Seattlu jsem kul železo, dokud bylo žhavé, a ptal se Scotta každých pár týdnů, jak to vypadá. Na konci léta jsem už byl v týmu. Teď bylo potřeba postarat se o logistiku a hlavně sehnat peníze na expedici. Letenky, permit, nosiči, jídlo a vybavení nás mělo každého stát 8000 dolarů, a to jsem na účtu zatraceně neměl. Během podzimu a zimy postupně odpadali jeden za druhým členové týmu. Někteří měli regulérní zaměstnání, jiní prostě neměli čas nebo chuť shánět peníze anebo se vůbec podílet na logistice výpravy. Já byl svobodný, měl jsem spousty volného času, energie a odhodlání. Jednoho dne mi Scott řekl: „Ede, ty a já. Zůstali jsme sami dva.“ Takže bylo potřeba, aby Scott prodal svůj permit, protože pro oba byl neúnosně drahý. Jediným způsobem, jak se K2 nevzdat, bylo najít jiný tým s permitem a zkusit se do něho dostat tak, že zaplatíme svůj podíl a pomůžeme s logistikou.

Dovolím si teď malou odbočku do minulosti. Ve zlatém věku alpinismu, v padesátých letech a začátkem let šedesátých, se výběr členů expedice řídil národními zájmy a politikařením. V roce 1950 stanovil výbor Francouzského alpinistického klubu (CAF) jako náčelníka francouzské expedice na Annapurnu Maurice Herzoga; ten měl do nejlepšího lezce ve Francii dost daleko a navíc nikdy předtím ani žádnou expedici nevedl, prostě jen měl ty správné konexe. Tři skvělí a mnohem zkušenější průvodci z Chamonix – Lachenal, Terray a Rébuffat – museli Herzogovi ke svému překvapení a vzteku před odjezdem z Paříže formálně odpřisáhnout bezpodmínečnou poslušnost.

Zrovna tak těsně před startem britské expedice na Everest v roce 1953 zbavil Himálajský výbor Alpského klubu a Královské zeměpisné společnosti Erica Shiptona velení a nahradil ho plukovníkem Johnem Huntem. Shipton měl v té době za sebou již pět expedic nebo průzkumných výprav na Everest, dvě z nich vedl a byl živoucí horolezeckou legendou. Jenže výbor pokládal jeho styl za příliš ležérní v porovnání s vojenskou disciplínou a efektivitou, kterou měl zaručit Hunt, a ve hře také byla jeho pověst coby neodolatelného svůdce žen. Na Huntovu obranu je ovšem nutno dodat, že ač do roku 1953 bez jakékoli zkušenosti z Everestu, odvedl úžasnou práci. Vedl třináctičlenný tým, jehož členové Hillary a Tenzing jako první lidé na světě stanuli na nejvyšším vrcholu zeměkoule.

V některých případech byly pořádány tréninkové kempy v Alpách, na nichž se horolezečtí kandidáti přímo podrobovali výkonnostním testům, aby byli vyeliminováni ti „neschopní“. Tímto způsobem přišel o účast v italské expedici na K2 v roce 1954 Riccardo Cassin, nejlepší horolezec své doby a jeden z nejvýznačnějších v historii vůbec. Šuškalo se tehdy, že se autokratický a fanatický vedoucí expedice Ardito Desio bál, že by ho Cassin mohl zastínit a fakticky tak převzít vedení výpravy.

Začátkem devadesátých let se tento militantní nacionalismus z himálajských výprav v podstatě vytratil. Získat permity na osmitisícovky pořád znamenalo ovládat určité politikaření, ale v zásadě jste museli požádat o správnou cestu ve správnou chvíli a mít k dispozici dostatek peněz, protože počet udělovaných permitů v daném roce byl stále limitován. Ale v polovině devadesátých let začaly vlády Nepálu, Číny a Pákistánu prodávat permity zcela bez omezení, aniž by se obtěžovaly prověřit schopnosti uchazečů. Právě to bylo jednou z příčin katastrofální jarní sezóny 1996 na Everestu; horu obsadila spousta lidí, kteří tam se svou nezkušeností a neschopností neměli co dělat. Obzvláště Nepál se snažil vyždímat co nejvíc z množství týmů, které se pak při dobývání vrcholu div že nestrkaly uprostřed kopce.

Zavedená dostupnost permitů měla jak pozitivní, tak negativní důsledky. Na jednu stranu bylo možné získat povolení relativně krátkou dobu předem, na rozdíl od dřívější praxe, kdy bylo nutno žádat roky s předstihem a pak napjatě čekat na souhlas. Na stranu druhou ale zrušená omezení znamenala přelidnění nejznámějších vrcholů – zejména Everestu a Čo Oju, nejsnadnější osmitisícovky. Vedlejším efektem však byla čím dál častější situace, kdy vedoucí výpravy, který permit získal, přeprodával místa v týmu jako jízdenky na kolotoč – kolikrát úplně neznámým lidem. Ti se pak sice pokoušeli vytvořit jednotný tým se společným základním táborem a zásobami, přesto tyto expedice nezřídka ztroskotaly. Chyběla jim soudržnost a vzájemná důvěra. Druhým přístupem, který jsem si postupně osvojil i já, bylo pořídit si místo na skupinovém permitu, ale přitom lézt samostatně, s vlastními partnery, zásobami a podle své strategie.

V roce 1992 jsme se se Scottem mohli dostat na K2 jedině tak, že bychom si koupili místa na permitu někoho jiného. Bylo to poprvé, a ne naposledy, kdy jsem si koupil místo ve výpravě na osmitisícovku. Jeden náš krajan nás upozornil na ruský tým, vedený Vladimírem Balyberdinem, v Rusku známým horolezcem, který nabízel volná místa. Měl již zlezenou Kančendžengu i Everest, takže stejně jako já mířil za „velkou trojkou“. Balyberdinův permit platil na Abruzziho pilíř, tedy cestu prvního výstupu z roku 1954, která byla Američany dosud nezlezena, kde za posledních šest let ztroskotalo přes dvacet expedic bez jediného úspěchu. Když jsme se o ruské výpravě doslechli, místa v ní si koupilo už šest nebo sedm Američanů, ale dvě byla stále k dispozici. Rusové to takhle dělali: sežeň permit, postarej se o logistiku a pak to všechno zaplať dolary Američanů. Takže celou expedici tvořil pel-mel lidí, kteří se sešli až v Pákistánu.

Scott i já jsme strávili celý podzim přemýšlením, jak výpravu zaplatit. On byl ženatý, měl dvě děti a fungující, ovšem nepříliš prosperující agenturu Mountain Madness. Byl stejně švorc jako já. Každý večer v osm, jakmile on uspal děti a já uběhl svých sedm mil, jsme se sešli u něj v kanceláři a plánovali. Psali jsme dopisy, ve kterých jsme prosili o peníze, žádali společnosti o sponzoring. Nakonec jsme si vždycky kolem půlnoci řekli: „Kašlem na to, jdeme na jedno.“ Chodili jsme do baru Alki, motorkářské hospody na pláži v západním Seattlu, kde jsme se litovali. Pokaždé jsme začali s pořádnou depkou, ale po pár džbánech piva Red Hook nevypadala budoucnost tak strašně.

Tak třeba nás napadlo potisknout a prodávat trička. Kamarádil jsem se se zakladatelem JanSportu, firmy vyrábějící batohy a také trika. Vyšli nám vstříc a prodávali nám trička za velkoobchodní cenu šest dolarů – zatímco my jsme je prodávali za dvanáct. Vymysleli jsme si dokonce vlastní logo a v JanSportu nám dali tolik triček, kolik jsme potřebovali, na dluh, bez úroků. Prodávali jsme je kamarádům a jejich rodinám, inzerovali u REI (Recreational Equipment Inc.) a Scott obesílal s nabídkou lidi, které měl v telefonním diáři. Velkou chybou bylo, že jsme vždycky okamžitě utratili všech dvanáct dolarů za každé prodané triko a nenechali si půlku na zaplacení JanSportu. Jednoho dne povídám: „Scotte, řežeme si pod sebou větev. Dlužíme JanSportu hromadu prachů!“ Nakonec jsme dlužili JanSportu sedm tisíc dolarů a na expedici jsme vydělali tak akorát na jednoho z nás. Dřepěli jsme u Alkiho totálně frustrovaní a na dně. „OK,“ řekl jsem, „budeme si muset hodit mincí.“ Vytáhl jsem čtvrťák, ale Scott mě zastavil. „Ani náhodou, po tom všem musíme jet oba!“

Nějak jsme ten zbytek peněz posháněli a vypůjčili si. Státy jsme opouštěli těžce zadlužení, ale říkali jsme si, že to vyřešíme později. Jednoduše jsme naši finanční situaci ignorovali a odjeli do Pákistánu. Jestli to doteď nevypadalo jako prokletá expedice, pak se všechno začalo naplňovat, když jsme začátkem června přistáli v Islámábádu. Všichni Američani už byli na místě, jen Rusové zatím nedorazili. Aby ušetřili peníze za letenky, snažili se dojet po pevnině a potýkali se se samými problémy včetně zpoždění. Scott prodal přes Mountain Madness svůj doprovod dvěma turistkám, které mířily do základního tábora, a proto musel vyrazit, aby dodržel plánovaný itinerář. Já jsem zůstal zapikaný v Islámábádu i s dalšími Američany a po týdnu čekání na Rusy jsem začal šílet. Nakonec mi Thor Kieser, kterého jsem tam potkal poprvé v životě, řekl: „Ede, jdem na to.“ Cestu ke K2 po ledovci Baltoro už v minulosti šel. Sehnali jsme si trekingový permit a konečně jsme se mohli pohnout.

Hodinový přelet z Islámábádu do Skardu – vysokohorského města a výchozího bodu všech karakoramských expedic – jsme si ale nemohli dovolit. Takže jsme nastoupili čtyřiadvacetihodinovou pekelnou cestu, první půlku nacpaní v upoceném minibusu. Mezi pasažéry byla i těhotná Pákistánka, která většinu cesty zvracela z okna. Dalo mi velkou práci ponechat si vlastní oběd. Druhou polovinu cesty jsme absolvovali na korbě nákladní toyoty – dvanáct hodin na tvrdé lavici pod děravou plachtou. Než jsme se dostali do Skardu, byli jsme od prachu a špíny celí černí. K mému překvapení jsem tu potkal Scotta s jeho dvěma turistkami, kteří se kvůli vyřizování permitů zpozdili. Navrhl nám, abychom se připojili k jeho malé skupině a pochodovali do základního tábora. Samotný se dvěma ženskými byl za naši společnost rád. Ve skutečnosti jsme už zaplatili Rusům za společné nosiče, ale byl jsem tak nedočkavý, že jsem se ke Scottovi přidal. To však znamenalo, že jsme si s Thorem museli najmout vlastní nosiče. Měl jsem čtyři várky vybavení a tak málo peněz, že jsem si jeden třicetikilový balík celou cestu přes Baltoro, deset dní pochodu, nesl sám. Nemohl jsem si dovolit ani jediného nosiče navíc. Jednalo se o náročný úkol, ale byl jsem mladý a silný.

V základním táboře jsme se potkali se švýcarským týmem, ve kterém byla i Chantal Mauduitová, talentovaná francouzská horolezkyně. Pobývali zde už od května, kmitali nahoru a dolů, napínali nějaká fixní lana a zakládali výškové tábory. Snažili se lézt nalehko a rychle, ale podmínky jim prozatím nepřály a postup se jim nedařil. Krom toho že Chantal byla dobrou horolezkyní, byla také nádherná ženská. Měla dlouhé vlnité hnědé vlasy. Za každé situace vypadala plná života, šťastně a bezstarostně. Každý ji měl rád. Flirtovala. Když se na vás usmála, říkali jste si – balí mě, nebo se takhle směje na každého? Jinak se k nám Švýcaři chovali velmi mile. Jediné jídlo, které jsme s sebou měli, byl pytel brambor a nějaká vejce – zbytek našich zásob putoval na cestě společně s Rusy. Takže nás občas Švýcaři pozvali na jídlo a jejich kuchař nám vaříval oběd, když byl tým ve stěně a on zůstal dole sám. Jinak jsme se Scottem přežívali na bramborách, vejcích a našem jediném luxusu: čerstvě uvařené kávě.

Ačkoli byla Chantal velice atraktivní, vůbec jsem s ní neflirtoval. Za prvé jsme věděli, že s ní kdysi něco měl Thor, i když se zdálo, že to ukončila. Mysleli jsme si, že jedním z důvodů, proč chtěl Thor jít dřív, mohla být jeho snaha dát se s ní znovu dohromady. Pobíhal kolem ní jako štěně. Kdykoli jsme se vrátili do tábora, snažil se jí být co nejblíž. Zkoušel to, jak mohl, ale ona ho ignorovala. Vypadal přímo zoufale, zato Chantal byla vždy ve formě. Když se její tým vrátil po několikadenním snažení ve stěně, Švýcaři sotva tahali nohy, ale ona pořád vypadala úžasně – jako by právě vylezla ze sprchy. Bylo jasné, že na ni měli zálusk všichni chlapi.

Se Scottem jsme se rozhodli zahájit výstup. On zatím neměl své vysokohorské boty, protože většina jeho výbavy byla na cestě společně s Rusy. Udělali jsme několik vynášek do C1 v 6100 metrech, Scott v trekingových botách opatřených náhradními mačkami, které jsme měli náhodou s sebou. Byli jsme odhodlaní zahájit expedici za celý náš tým, vynášeli jsme náklad, fixovali lana a za pochodu jsme se aklimatizovali. V tu chvíli, stále ještě před Rusy, se v základním táboře objevil další tým. Jednalo se o skupinu dvou Švédů a tří Mexičanů, vedenou velmi dobře známou dvojicí novozélandských průvodců Robem Hallem a Garym Ballem. Všeobecně se jim přezdívalo „Hall & Ball“. Byli na svém druhém nebo třetím pokusu o K2 a Scott mi o těch dvou slavných Kiwiích všechno řekl. Díky preciznímu plánování a úspěšnému shánění peněz se jim podařilo dokončit tzv. Seven Summits, to znamená vystoupit na vrchol nejvyšších hor všech sedmi kontinentů, a to vše pouze za sedm měsíců. Byli také proslulí přemírou zkušeností z velehor. V první chvíli mě ty dvě celebrity skoro ohromily.

Na Abruzziho pilíři začínalo být trochu nacpáno, ale na to jsem byl nakonec zvyklý z Everestu. Devět dní po našem příchodu do základního tábora se konečně ukázali Rusové se zbytkem Američanů. V tu chvíli jsme už se Scottem měli za sebou pár cest do C1. Několik dalších dní nám zabralo postavit jídelní a kuchyňský stan a roztřídit hromadu vybavení, která právě dorazila. Byli jsme rozhodnutí spolupracovat s Rusy, bohužel nikoho nenapadlo tým řídit: lidi vynášeli po hřebeni nepotřebné věci, nebo dokonce chodili úplně naprázdno. Začalo to vypadat, že je tu každý sám za sebe, navíc bez jakékoli strategie. Pak jsem byl najednou nějakým způsobem zvolen do role lídra, takže jsem se snažil do toho cirkusu vnést trochu organizace: kdo jde zítra nahoru, kdo potáhne stany, kdo lana… Ale Rusové měli svoji strategii, dělali si všechno po svém. Chodili nahoru i v těch nejhorších podmínkách, a jelikož jsme se my Američané rozhodně nechystali je následovat, každou chvíli jsme poslouchali, proč jsme zase včera nešli. „Třeba proto, že sněžilo a hrozilo lavinové nebezpečí,“ odpovídal jsem. „No jo, vy Američani…“ V duchu jsem si říkal – OK, dělejte si to, jak chcete, my si to uděláme taky po svým. Náš takzvaný „tým“ začal sžírat celkem přirozený rozkol. Pro některé členy naší výpravy se jednalo o první himálajskou expedici. Nevěděli, do čeho jdou, a několik z nich z toho bylo dost přepadlých. Ve finále jsme nejvíc práce při fixování lan odvedli společně se Scottem, Hallem a Ballem.

Jihovýchodní hřeben je už od dob prvního výstupu italské výpravy pod vedením vévody Abruzziho v roce 1909 proslulý nedostatkem míst na postavení stanů. Dostupná místa jsou v lepším případě malá a ve svahu, takže zabere hodně práce vykopat plošinu. Někdy jsou tato místa navíc velmi nebezpečně vystavena přírodním podmínkám. Při všech těch týmech rozesetých ve stěně se začaly věci trochu vyhrocovat. Byli lidé, kteří si mysleli, že spěcháme zabrat nejlepší místa pro stan. Ale i když jsme dorazili do C1 několik dní před týmem Novozélanďanů, nechali jsme jim se Scottem to nejlepší místo a doufali jsme, že jim tím zavřeme pusu.

Jakmile jsme se jednou sešli v základním táboře, byl náš start opravdu rychlý. Ale v tu chvíli začalo špatné počasí. Mohli jsme lézt den nebo dva a pak jsme se museli vrátit dolů na pět dní přečkat bouři. Vraceli jsme se nahoru a prošlapávali znovu cestu novým sněhem, jen abychom našli naše stany kompletně zafoukané sněhem. Bylo to jako začínat úplně od nuly. Navíc byl náš tým ztělesněním chaosu. Spousta chlapů plánovala pro vrcholový útok umělý kyslík, takže si museli mimo standardní vybavení vynosit nahoru i lahve. Ať už to bylo tím, že si naložili moc, nebo nebyli v kondici, vesměs to dotáhli jen na půl cesty do dalšího tábora. Jednoduše pak náklad zahodili třeba mezi C2 a C3. Po celé hoře se povalovaly různé věci, takže jsme je se Scottem museli posbírat a vynosit s naší výbavou. Ochotně jsem si naložil týmové vybavení, ale nosit kdekomu kyslíkové lahve jsem odmítal. Jsem toho názoru, že pokud si horolezec nedokáže vytáhnout vlastní lahve do C4 v 7920 metrech, nezaslouží si vyrazit na vrchol.

Jednoho dne jsme se Scottem dělali rutinní vynášku do C1. Při patě Abruzziho pilíře je potřeba projít malým ledopádem. Byli jsme navázaní, Scott vedl. Zastavil se na ledovém bloku vklíněném do ledové trhliny. Blok se posunul, Scott spadl a roztáhl ruce, aby se zachytil okrajů trhliny. Lano se napnulo a já ho chytil, vypadalo to, že se nic moc neděje. Jenže Scott řval bolestí: „Do prdele, zase jsem si vykloubil rameno!“ Stalo se mu to už na jednom z předchozích výstupů, takže pravděpodobnost dalšího vykloubení byla o to větší. Vytáhl jsem ho z trhliny, batohy jsme tam nechali ležet a vydali se na cestu zpět. Jenže Scott měl takové bolesti, že skoro omdléval. Nakonec mi řekl, že už dál nemůže a abych došel pro pomoc. Hnal jsem se do tábora, abych přivedl jednoho ruského doktora. To byla pozoruhodná figura. Zdálo se, že některé zajímavější medikamenty, které s sebou přivezl, zobe sám, ale co se týče medicíny, věděl, co dělá. Vrátili jsme se zpátky ke Scottovi ještě s několika dalšími chlapy, protože to vypadalo, že ho budeme muset do tábora donést. Doktor mu píchl morfin a něco na uvolnění svalů a pak mu nahodil rameno. Scott byl docela svalnatý, takže to rozhodně pro doktora nebyla hračka. Konečně mohl Scott zase jít. Doktor mu řekl: „Jedeš domů, pro tebe expedice skončila.“ A Scott na to: „Ale ne, dej mi týden a budu zpátky ve stěně.“

Byl to neuvěřitelný tvrďák. Dobře stavěný, nějakých sto osmdesát pět centimetrů, robustní, hezký, s knírem a krátkými světlými vlasy. Později si je nechal narůst a nosil cop. Vypadal jako Robert Redford. Byl to skvělý chlapík – pro každého by udělal první poslední. A dokázal lidi motivovat. Byl tak pozitivní, že je přímo nadchnul. Každý v jeho společnosti si během pár minut začal užívat život stejně jako on. Ale na kopci nebyl zrovna zaměřený na detaily a už vůbec nepatřil k nejlepším organizátorům. Motto jeho agentury Mountain Madness bylo „Make it happen“ (Ať se to stane). Později je ze srandy změnil na „How the hell did it happen?“ (Jak se to sakra mohlo stát?) Scott věřil, že pokud se obklopí správnými lidmi, věci do sebe prostě nějak zapadnou. A většinou mu to vycházelo.

Když byl Scott teď mimo hru, začal jsem lézt s ostatními Američany. Doufal jsem, že se dá do pořádku, ale netušil jsem kdy. Zatím jsem musel ve stěně držet věci v chodu a zůstat aklimatizovaný. Chtěl jsem být připravený na moment, kdyby se naskytla šance na vrcholový útok. Ale Scott dodržel slovo. Týden odpočíval v základním táboře a pak se vydal znovu na cestu se speciální stahovačkou, kterou jsme mu pomohli vyrobit a která mu umožňovala jümarovat po fixech, aniž by musel zvednout zraněnou ruku nad prsa. Aby se aklimatizoval, dal si dokonce sólový výstup do C1. Se svým parťákem zpátky po boku jsem pocítil obrovskou úlevu.

Na konci července jsme byli oba konečně připraveni na vrcholový útok. Měli jsme za sebou dlouhý desetihodinový výstup, přes 2000 výškových metrů ze základního tábora do C3 – šlapali jsme jako namazané stroje. Zalezli jsme do spacáků a plánovali další den vyrazit do C4, den nato pak na vrchol. Tu noc přišlo Thorovo zlověstné hlášení ve vysílačce, po němž následoval neúspěšný pokus pomoci jemu a Chantal ve sněhové bouři. A pak, 5. srpna, uprostřed druhého pokusu o záchranu, smetla Scotta lavina, mě vyrvala z díry, kterou jsem si horečně vykopal, a správně nás měla strhnout skoro dva a půl kilometru dolů, vstříc jisté smrti.

***

Můj cepín nás celé té dlouhé cesty ušetřil, ale jakmile jsme se trochu oklepali a ujistili se, že nejsme vážně zranění, zjistili jsme, že se stále nacházíme uprostřed obřího lavinového svahu, který je připraven se kdykoliv utrhnout. Kousek vpravo jsem zahlédl malou ledovou skalní stěnu. Vypadala jako možné útočiště, takže jsme k ní co nejrychleji přetraverzovali. Za normálních okolností bychom se po takovém těsném úniku před smrtí okamžitě vydali zpátky do C3. Ale Thor se Chantal stále potřebovali naši pomoc. Viděli jsme je nad námi mířit dolů přímo na svah, kde nás smetla lavina. Zavolal jsem Thorovi vysílačkou. „Tamtudy nechoďte,“ naléhal jsem, „běžte doleva směrem k tomuhle ledovému srázu a zkuste ho slanit. Je to prudší a ledovější, ale mnohem bezpečnější!“ Jediné, co jsem Thorovi o lavině řekl, bylo, že jsme se Scottem měli „nepříjemný zážitek“. Thor mě naštěstí poslechl. Se svým kouskem lana jistil Chantal, pak slezl sám, případně po krátkých úsecích slanil po ledovcových šroubech nebo sněhových sloupcích. Přesně ve chvíli, kdy jsme se Scottem dorazili k ledové stěně, objevila se najednou nahoře Chantal, následovaná Thorem. „Chlapi, ani nevíte, jak jsem rád, že vás vidím,“ řekl Thor. Strávil dva dny s naprosto vyčerpanou a oslepenou ženskou, ve snaze dostat se do C3. Položili jsme Chantal na záda. Měl jsem pro ni anestetické oční kapky, ale nejprve jsem jí musel roztrhnout víčka. Sněžná slepota je extrémně bolestivá – jako by vám někdo drhnul pískem zorničky. Pak jsme se navázali na lano všichni čtyři, Chantal s Thorem uprostřed, Scott vedl cestu do C3 a já fungoval nahoře jako kotva. Do tábora to nebylo tak daleko. Stály tam dva stany, takže jsme Thora s Chantal uložili do jednoho z nich. Chantal jsme zkontrolovali prsty u nohou a ukázalo se, že nejsou omrzlé, jen silně podchlazené. Ze sněhu jsme jim připravovali hrnky horké vody, aby měli co pít. Krom toho se ale o sebe přes noc postarali úplně sami.

Po celou dobu našeho ústupu nám Chantal ani jednou nepoděkovala. Místo toho stále opakovala: „Dali jsme to! Byli jsme na vrcholu! Já jsem tak šťastná!“ Noc jsme strávili v C3. Scott i já jsme věděli, že další den musíme pomoci Thorovi a Chantal dostat se dolů ze stěny. Oběma nám přitom bylo jasné, že s naším útokem na vrchol je konec. Druhý den ráno už Chantal trochu viděla, ale byla nadále nesmírně vyčerpaná. Dokázala sjíždět po fixech navázaná na slaňovací osmu, ale u některých jisticích bodů prostě zůstala stát. Museli jsme za ni její osmu z jednoho fixu odvázat a navázat ji na druhý. Několikrát usnula vestoje. Za onen den jsme dostali Thora i Chantal až do C1. Tam se o ně postarali další horolezci a já a Scott jsme vypálili dolů do základního tábora. Veškeré vybavení jsme nechali v C3, protože jsme ještě nebyli připraveni to vzdát a doufali jsme v návrat. Popravdě, i kdybychom si ho ale chtěli odnést dolů, neměli jsme šanci, protože jsme se starali o Chantal.

Další den se v základním táboře Chantal dala do kupy a večer popíjela s Rusy. Den předtím, než se Chantal a Alexej Nikiforov dostali na vrchol, povedlo se totéž i vedoucímu ruské výpravy Vladimiru Balyberdinovi a jeho parťákovi Genadiji Kopejkovi. Dosáhli toho v podmínkách, které byly pro nás Američany nemyslitelné, šíleně nebezpečné. I tak jim zabral vrcholový útok osmnáct hodin. Genadij se zvládl vrátit do C4 ještě v noci, ale Vlad musel bivakovat. Přežil noc a vracel se dolů právě ve chvíli, kdy Thor, Chantal a Alexej mířili nahoru. Takže Chantal teď oslavovala s Rusy. Leželi jsme potichu ve stanech a slyšeli jejich přípitky a veselí. Scott ani já jsme nebyli pozváni, ale v duchu jsem si říkal, že je mi to jedno.

Celý následující den jsem zůstal sám. Rozhodli jsme se, že půjdeme zpátky nahoru a ještě jednou to zkusíme. Ten večer v jídelním stanu Vlad najednou oznámil konec expedice. Každý zapsaný na jeho permitu se tak musel vrátit domů. Řekl, že my Američani jsme promarnili příležitost – nebyli jsme dostatečně rychlí a tak dále. Zůstal jsem na něj zírat. Nic jsem mu neřekl, ale myslel jsem si – kamaráde, nemáš ani ponětí, jak jsme měli napilno! To, že jsme se zatím nedostali na vrchol, rozhodně není tím, že bychom se dost nesnažili. A k ruskému lezeckému stylu mě napadlo snad jen: Nejsme sebevrazi jako ty, vole! Fakticky měl ale všechny trumfy v rukou Vlad. V Pákistánu platí, že jakmile velitel výpravy opustí horu, je expedice oficiálně ukončená.

Byl jsem neuvěřitelně nasraný. Zvedl jsem se, vyšel z jídelního stanu a vrátil se do svého. Vladovi jsem neřekl ani slovo, ale nemohl jsem uvěřit, že by byli Rusové tak sobečtí. Chantal se balila, chystala se další den odejít. Pokud měla zmizet ona, platilo to i pro Thora, protože za ní stále slídil. I Rusové se chystali zmizet. Neštvalo mě, že jsem musel zachraňovat Chantal. Morálně jsem to považoval za jedinou správnou věc. Zuřil jsem ale, jak nám Vlad vrazil kudlu do zad. Zalehl jsem do spacáku, nasadil si sluchátka walkmana a poslouchal Little Feat, Bonnie Raitt a Ry Coodera. Spát jsem rozhodně nemohl. Zničehonic jsem ucítil, jak mě někdo tahá za nohu. Aniž bych to tušil, toulala se Chantal po základním táboře a snažila se najít ve tmě můj stan. Teď jsem se probral. „Čau,“ řekl jsem, „co se děje?“ – „Nic, chtěla jsem se jen rozloučit,“ odpověděla. „Zítra odcházím.“ Mezitím se sunula víc a víc dovnitř stanu, takže mi docházelo, o co jí jde. Ale taky jsem si říkal, kdy se ti tohle, chlapče, zase poštěstí?

Další den jsem z toho byl pořádně vyjukaný. Do deníku jsem si zapsal: „Jak bych jen mohl odolat tak nádherné ženské?! Každopádně to byla krásná noc a odešla, dost nerada, až v pět ráno. Uf, je fakt fantastická!“ Drželi jsme to celé v tajnosti. Chantal nechtěla, aby o tom věděl celý tábor, proto taky odešla ještě před svítáním. Nikdo to nakonec nezjistil, kromě Scotta. Potkal jsem ho na snídani, podíval se na mě a řekl: „Takže Ede, velký kozy nebo malý kozy?“ To mě úplně dostalo. Se vším tím oblečením to fakticky vlastně ani nejde poznat. Celou snídani jsem si pokradmu obíral Chantaliny dlouhé hnědé vlasy z flísové bundy, která nám posloužila za polštář. Nikdo si toho nevšiml. Přemýšlel jsem, jestli ji ještě někdy uvidím.

***

Jak jsem tak dumal nad Vladovým prohlášením, něco ve mně mu chtělo říct: Jdi do prdele, kámo, stejně na tu horu vylezu. Mezitím byli stále ve stěně Rob Hall a Gary Ball, dva zkušení novozélandští vůdci, spolu se svými Švédy a Mexičany. A se mnou pět lidí z Vladova týmu to chtělo ještě zkusit. Ostatní se museli vrátit buď kvůli pracovním povinnostem, nebo už to prostě chtěli zabalit. Ve spolupráci se styčnými důstojníky naší a Hallovy a Ballovy výpravy se nám podařilo vytvořit dohodu, na základě které se stal oficiálním vedoucím zbytku naší expedice Dan Mazur, jeden z Američanů. To znamenalo, že jsme stále měli oprávnění zůstat na K2.

Scott a já jsme tak jednoduše museli počkat na správné podmínky. Když povolí počasí, vyrazíme všichni rovnou do C3. Na to jsme si dali jeden den. Doufali jsme, že ten další dosáhneme C4 a den poté i vrcholu. Ale zatímco jsme se zotavovali v základním táboře, vrchní část hory zasáhla mohutná bouře. Předpokládali jsme, že vše, co jsme zanechali v C4, může být odneseno vichřicí. Dalekohledy jsme prozkoumávali povrch stěny ve snaze najít nějaké stopy po táboru, ale marně. Scott i já jsme věděli, že třetí tábor budeme muset přenést až těsně pod hranici 8000 metrů a založit nový C4. Abychom toho dosáhli, museli jsme jít co nejvíc nalehko. Plánovali jsme nést pouze dvouapůlkilový bivakovací stan, jeden spacák pro oba a patnáctimetrové lano. Na vrcholový útok pak jenom pár tyčinek a každý litr vody. O moc víc jsme toho vzít nemohli, protože by nás to brzdilo.

Lezení ve velkých výškách, zvlášť bez umělého kyslíku, vás nebezpečně dehydratuje, ale dostatečný přísun tekutin je neskutečně namáhavý. Proto jsme si se Scottem stanovili pravidelný režim: každý večer ve vyšších táborech rozmrazíme několik hrnků sněhu a uděláme závod v pití. Já vypiju hrnek polévky, on vypije hrnek polévky. Já vypiju hrnek čaje, on vypije hrnek čaje. Je to to samé jako hospodské závody v pití tupláků. Jídlo nepřicházelo v úvahu, protože jsme vůbec neměli chuť.

Ne všichni věřili, že dokážou vystoupat 2100 výškových metrů ze základního tábora do C3 za jediný den, proto zahrnuli do plánu přestávku v C1. Nás pět vylezlo do C3 12. srpna. Dorazil jsem jako první, a tak jsem vykopal tábor v nových závějích sněhu. Pak dorazil Scott a Charley Mace, další Američan. Hall a Ball, kteří také lezli rovnou ze základního tábora, se objevili až se soumrakem, na pokraji vysílení a téměř podchlazení. Pomohl jsem jim postavit stany a Scott jim zatím uvařil pití. Mexičani se Švédy dorazili až zkraje noci. Měli za sebou hodně dlouhý den. Představoval jsem si Halla s Ballem jako doopravdy silné a zkušené horolezce. Ten den dostala moje představa lehké trhliny. Přes všechny expedice, které měli na svém účtu, to nebyli žádní supermani, a tahle hora nebyla žádná dávačka.

Chladné počasí a jasná obloha byly dobrou vyhlídkou, takže naše šance na úspěch stoupala. Druhý den ráno se trochu hrálo o pozice. Nikdo se netvářil, že by chtěl jít první prošlapovat stopu v hlubokém novém sněhu. Nakonec jsme se toho ujali my dva se Scottem, ačkoli jsme vyrazili až v devět, což je hodně pozdě. Nahodili jsme naše dvacetikilové batohy a pomalu zamířili nahoru svahem. V takových výškách se vašeho těla zmocňuje letargie. Každý pohyb je fyzicky mnohem náročnější než v nižších polohách a už každá myšlenka na něj člověka děsí. Představa, že se musíte vyvalit ze stanu do mrazu a před sebou máte hodiny prošlapávání stopy, vás ve výšce 7300 metrů může pěkně převálcovat. To ráno se navíc od jihu začala tvořit oblačnost kolem vrcholů sousedních hor. To mohlo také přispět k váhavé atmosféře v C3 – nikomu se nechtělo vyrazit nahoru zbytečně. K2 vypadala, že se nikdy nevzdá, museli jsme být neustále ve střehu. Došlo nám, že naší jedinou šancí na vrchol je zaujmout pozici v C4 a vyčkat na správnou příležitost.

Scott a já jsme se konečně dostali na tu část hřebene, odkud nás smetla lavina. Tentokrát jsme zamířili více doprava, kde byla cesta prudší, ale bezpečnější. Od chvíle, kdy začala naše expedice pochodem ze Skardu, uplynulo už šedesát tři dní, od našeho příchodu do základního tábora padesát tři dní, ale teprve až když jsme se objevili na rameni hřebene ve výšce 7920 metrů, naskytla se nám první příležitost zahlédnout vrcholovou pyramidu, posledních bezmála 700 výškových metrů zasněžených svahů a kamenných pásem. Zmocňovala se nás adrenalinová horečka. Samozřejmě že když jsme dorazili na místo bývalého C4, skoro nic jsme z něj nenašli. Vysekali jsme základnu a vztyčili bivakovací stan. Nic jednoduchého – terén zde byl stále velice příkrý. Náš stan byl maličký a Scott tak velký, že zabral jeho dvě třetiny. Jediný společný spacák jsme si museli rozepnout a použít jako deku. Měli jsme heslo: „Objímání dovoleno, dloubání zakázáno.“ Když se Scott odvalil na jednu stranu, musel jsem se přetočit zároveň s ním, a naopak.

Charley Mace dorazil chvíli po nás, v osm večer se pak ukázali Hall, Ball, dva Švédi a tři Mexičani. Jakmile postavili stany, vznikla malá přelidněná vesnička ve výšce 7920 metrů. Scott a já jsme plánovali vyrazit ze stanu do jedné hodiny v noci. V tom, že ať budeme kdekoli, musíme se ve dvě odpoledne vydat zpět, jsem byl neoblomný. Chtěli jsme vstát už v jedenáct v noci, abychom začali s přípravou na naši cestu. Na nejvyšších horách jste noc před vrcholovým útokem vzrušení a nervózní. Vůbec nemůžete usnout. Přemýšlel jsem, jestli budu zítra, po vší té práci, dost silný. Zvládneme vystoupat 700 výškových metrů bez lahví s kyslíkem?

Budík zazvonil v jedenáct. Zabralo nám celé dvě hodiny uvařit pití, v našem malém prostoru se obléct a roztřídit materiál. V noci se přihnala bouře. Venku fičelo a sněžilo. Dokončili jsme přípravy a pak čekali a kontrolovali počasí každou půlhodinu až do pěti ráno, jestli se nenaskytne nějaká skulina. To už jsme věděli, že nemáme šanci – na start bylo příliš pozdě a v daných podmínkách jsme nahoru stejně nemohli. Jenže dolů jsme taky nechtěli. Bylo nám jasné, že pokud sejdeme ještě jednou dolů, už se nevrátíme. Došel by nám jak čas, tak síly. Takže jsme museli tvrdnout tady v C4 a být trpěliví, ale neústupní.

Toho dne se dva z Mexičanů rozhodli sestoupit. Pokud nejste ve fyzické nebo mentální kondici, je samotná existence ve výšce 8000 metrů velmi náročná. Hallovi a Ballovi parťáci byli ale dostatečně zkušení horolezci, a tak nikoho ani nenapadlo, že by potřebovali dovést za ruku dolů. Ti dva, kteří to zabalili, v minulosti dokonce vystoupili na Everest, nebyli na tom však moc dobře po technické stránce. Na strmém svahu nad C3, vpravo od místa, kde nás zasáhla lavina, udělali obrovskou chybu. Když jsme stoupali po onom svahu den předtím, věděli jsme se Scottem, že po něm dokážeme zase slézt bez slanění. Ale toho dne jeden z Mexičanů uvázal slanění za lyžařskou hůl. Nezarazil ji ani do svahu proti síle, která na ni měla působit, jen kolmo do sněhu. Když jsem se později dozvěděl, co se stalo, nemohl jsem tomu uvěřit. Z lyžařských holí se přece neslaňuje! Ten, který uvázal slanění, se nakonec dostal v pořádku dolů, ale v momentě, kdy jeho partner Adrián Benítez zatížil lano, hůl povolila. Zabil se pádem 900 metrů dlouhým. Dva členové našeho týmu, stále v C3, viděli jeho tělo zachycené na svahu vlevo od Abruzziho pilíře, nicméně neexistoval způsob, jak se k němu dostat bez ohrožení svých vlastních životů. O tragické nehodě jsme se dozvěděli od nich vysílačkou. V tu chvíli nám bylo jasné, že je Adrián mrtvý. Hlavou mi blesklo: Sakra! Co se to tady na té hoře děje?

Charley Mace vytvořil dvojici ve stanu se zbývajícím Mexičanem jménem Hector Ponce de Leon. Po Adriánově smrti sestoupil Hector dolů, aby utěšil přeživšího kolegu. Tím Charley „osiřel“, takže se nakonec přidal ke mně a Scottovi. Celý den 14. srpna jsme čekali. Nudou jsme se mohli zbláznit. Neměli jsme nic ke čtení. Scott a já jsme v tu chvíli byli spolu skoro tři měsíce, takže už jsme ani neměli o čem mluvit. Zároveň jsme se ale obávali, abychom nezůstali v bouři uvězněni tady nahoře. Dostaneme ještě šanci na jeden pokus? A když, budeme mít dost sil, jestliže teď sotva živoříme těsně pod hranicí 8000 metrů? Jen před šesti lety, v roce 1986 – nejtragičtější sezóně v historii K2, zemřelo na hoře třináct horolezců. Čtyři z nich zůstali uvězněni právě zde v C4, včetně Alana Rouseho, extrémně opatrného a zkušeného britského horolezce.

Jediná věc, která mě utěšovala, byl fakt, že jsme si vyznačkovali cestu nahoru do C4. Na každé expedici jsem byl tím, kdo neústupně trval na značkování cesty. Tzv. „vrbové proutky“ jsou ve skutečnosti zelené zahradní tyčky, velmi tenké dřevěné kolíky necelý metr dlouhé. Na konec každého proutku jsme nalepili kousek červené pásky coby jakousi vlaječku. Vtip je v tom, že na svahu, po kterém nevedou fixní lana, zabodnete proutek každých pár metrů. Cestou nahoru může být nádherný jasný den, ale kdo ví, jak to bude vypadat cestou dolů. Pokud vás pak potká tzv. white-out, kdy nerozlišíte sníh pod nohama od prázdnoty kolem, můžou vás vrbové proutky podržet na správné cestě a zachránit vám tak život. Vyznačkoval jsem svah mezi C3 a C4, od horního konce fixních lan, takže jsem si byl jistý, že cestu najdeme i za bouře. Začali jsme výstup se stovkami proutků, teď nám zbýval už jen poslední svazek. Museli jsme je umísťovat dál od sebe než obvykle a nakonec jsme byli donuceni je dokonce lámat na polovinu, takže z nich ze sněhu příliš moc nekoukalo.

Ráno 15. srpna jsme vstali brzy, jenže počasí se nezlepšilo. Museli jsme se smířit s dalším čekáním. Každé dvě hodiny jsme vstávali a odkopávali návěje ze stanu. Toho dne začal Švédům docházet kyslík, přestože se ho snažili poslední dva dny používat jen zřídka. Proto se rozhodli sestoupit dolů. V C4 jsem tak zbyl já, Hall a Ball, Charley Mace a Scott. Během čekání jsme toho moc nesnědli. V takové výšce nemáte na jídlo ani pomyšlení. Scott a já jsme si k snídani rozdělili krekry Pop Tart. Odpoledne jsme si možná dali napůl jednu tyčinku Snickers a k večeři jeden balíček instantních nudlí Top Ramen. To bylo tak všechno. Neustále jsme ubývali na váze.

Jenže pak Garyho Balla chytil kašel a z plic začal chrchlat sliz. Pomalu se mu rozjížděl otok plic. Už se ten problém u něj objevil dříve, ale vždycky to přešel. Všechny ty vysoké hory přežil, ovšem párkrát to bylo jen o vlásek. On a Rob plánovali použít při útoku umělý kyslík, Scott, Charley a já jsme šli bez něj. Snažili se s kyslíkem šetřit; sice s ním spali, ale pár lahví si rezervovali pro vrcholový útok. Scott i já jsme věděli, že člověk ve výšce 8000 metrů nemůže bez umělého kyslíku dlouho přežít. Ale říkali jsme si, že je to jen v hlavě a že když si to nepřipustíme, nebude to problém. Ano, těžké to bylo, přímo na životě nás to však neohrožovalo. Brali jsme to jako součást hry. Jestli tam chceme, musíme počkat. Až se počasí umoudří, budeme chtít být tady, ne někde dole. Na druhou stranu jsme si uvědomovali, že pokud to nedopadne hned další den, budeme muset sestoupit.

***

Tu noc se konečně vyjasnilo. V jednu ráno 16. srpna jsme jako první vyrazili se Scottem z tábora. Střídali jsme se ve vykopávání schodů do sněhu. Po chvíli nás dohonil Charley Mace. Až pak, nějaké dvě hodiny po tom, co jsme opustili tábor, jsme zahlédli Robovu a Garyho čelovku, jak pomalu vyrážejí nahoru. Jejich pozdní start nám dělal starosti, ale mysleli jsme, že s umělým kyslíkem ztracený čas naženou. Po cestě jsme sledovali jejich postup, který vypadal nekonečně pomalu. Nakonec jsme viděli světla čelovek otočit zpět směrem do tábora. V tu chvíli jsme nevěděli, co je přimělo vzdát se.

Těsně nad příkrou úžlabinou ze sněhu a ledu, známou jako kuloár Bottleneck, jsme museli absolvovat lehce konkávní traverz doleva po kamenitém svahu smíšeném se sněhem tak volným, že jsme do něj sotva mohli zabodnout hroty maček. Rusové zde natáhli fix, který byl však ukotvený jen na koncích, uprostřed byl prověšený. Při traverzu jsme za lano museli silně tahat. Nic jsme neříkali, ale úkol zněl jasně: nespadnout. Probojovávali jsme se závěrečným svahem, který byl rozrytý ledovcovými trhlinami, takže jsme zůstali navázaní na jednom laně. Všichni tři jsme se střídali v prošlapávání. Když jsme opouštěli tábor, viděli jsme hluboko pod námi moře mraků. Pomalu, ale jistě mraky stoupaly a kolem šesté nebo sedmé hodiny ranní nás úplně obklopily. Bylo velmi teplo, dokonce tak, že jsem si sundal čepici. Žádný vítr. Najednou začaly padat obří sněhové vločky. S každým nádechem jsem spolknul půl tuctu vloček. I když mě to iritovalo, v tu chvíli mi to připadalo komické. Pak jsem si začal dělat starosti. Na vrchol nám chybí čtyři hodiny, možná pět. Padalo hodně sněhu a jeho množství mohlo za takovou dobu dosáhnout smrticích hodnot. Při návratu bychom pak měli před sebou stále poměrně strmý terén a traverzy. Kolik nového sněhu může ležet na svazích pod námi, až se budeme za několik hodin vracet? Zastavil jsem se a říkám: „Jak to vidíte, chlapi?“ – „O čem to mluvíš?“ odpověděl Scott, „jdeme nahoru.“ Charley souhlasil.

Bylo mi jasné, že ti dva neuvažovali dopředu. Zatímco jsme stoupali, já už jsem přemýšlel nad cestou dolů. Patří to k mému průvodcovskému výcviku: tohle se děje teď – jaké budou pozdější důsledky? Cítil jsem, že děláme hroznou chybu. Dokonce mě napadlo, že bych se měl okamžitě odvázat a zpátky dolů jít sám. Jestli chtějí nahoru, ať si jdou. Instinkty mi říkaly, ať to udělám, než se nám situace vymkne z rukou. Hned vzápětí jsem se přesto rozhodl ještě chvíli pokračovat – deset minut, abych viděl, jestli se podmínky změní. Žaludek se mi svíral víc a víc. Děs. Věděl jsem, že dělám ukrutnou chybu. Z nějakého důvodu jsem však stále odkládal konečné rozhodnutí. Začal jsem pochybovat o svém vlastním úsudku. Ale co když to s tím uvažováním dopředu přeháním? Nejsou náhodou podmínky ve skutečnosti příznivější, než si myslím. Vždycky jsem říkal: To, že ses špatně rozhodl, zjistíš, až se zabiješ. Pak, těsně předtím než zhasne světlo, si pomyslíš: Aha, špatně! Ale když to vzdáš dřív, nikdy nezjistíš, jestli to tak bylo správně. Stále jsme lezli, navázaní na lano, a střídali se v prošlapávání cesty. Konečně jsme dosáhli poslední části hřebene. Zrovna jsem vedl, když jsem uviděl vrchol topící se ve slunci. Najednou jsme vylezli z mraků.

Vrcholu jsme dosáhli kolem poledne. Dobrý čas a spousta denního světla na návrat. Objali jsme se a poplácali se po zádech. Byli jsme děsně nadšení, jenže když jsem mrknul dolů a uviděl to temno a černo v moři mraků pod námi, děs mě znovu přemohl v plné síle. Bylo mi jasné, že okamžitě po zahájení sestupu se vrhneme přímo doprostřed toho kotle. Na vrcholu jsme strávili jen třicet minut a zamířili dolů. Scott vedl. Dávno jsme už neměli žádné proutky, takže cesta nebyla značená, ale cestou nahoru jsem se snažil upamatovat si všechny mezníky: skála tady, návěj sněhu tamhle. Taky jsem se často ohlížel za sebe dolů, abych si pak při sestupu vybavil stejný výhled. Už jsem zažil spoustu horolezců, kteří se při výstupu tak soustředili, že cestou dolů nepoznali ten stejný terén.

Scott zamířil dolů úžlabinou. Mně se ale nezdála v pořádku. Když se odkloníte z vrcholu K2 jen o pár stupňů špatným směrem, skončíte hodně mimo trasu. Jak se ukázalo, kdybychom šli po cestě, kterou vedl Scott, ztratili bychom se někde uprostřed východní stěny, „Ne, ne, ne!“ zařval jsem. „To je špatně, Scotte! Špatný směr! Víc doprava!“ Poslechl mě. Za chvíli jsem už viděl záchytné body, které jsem pozoroval cestou nahoru. Pak jsem párkrát skopl uvolněné hromady nového sněhu, který nám začal dosahovat po stehna, a vzápětí jsem si v duchu řekl: Ede, tak právě teď jsi udělal poslední chybu ve svým životě. Byl jsem si jistý, že nás smete lavina. Byl jsem na sebe tak naštvaný! Ne na Scotta nebo Charleyho, nebyla to jejich chyba. Byla to moje volba. Současně jsem si uprostřed toho vzteku a zoufalství uvědomil, že teď nemáme co ztratit. Pravděpodobně zemřeme, ale mohli bychom taky přežít. Jen musíme pokračovat v sestupu a být přitom extrémně opatrní. Traverz přes útes volného sněhu a kamení byl příliš obtížný, než aby se dal zopakovat v opačném směru. Místo toho jsme slanili po fixním laně, dokud jsme nedojeli k průvěsu uprostřed, odkud jsme vyjümarovali na druhý konec. V těchto podmínkách to bylo dost strašidelné, ale neměli jsme jinou volbu. Pak jsme slezli dolů kuloár Bottleneck, tváří ke svahu, hroty maček i cepínů jsme zabodávali do ledu příkré úžlabiny. Pod kuloárem se sráz trochu narovnal. Dostali jsme se zpátky na plošinu, kde měl stát C4. Mlha byla tak hustá, že jsme vůbec nic neviděli. Chytili jsme se tedy za ruce a začali volat Roba a Garyho. Uslyšeli nás a svým hlasem nás dovedli k táboru. Nakonec se ukázalo, že jsme šli poměrně správným směrem. Do stanů jsme se dostali kolem páté hodiny odpolední. Na cestě jsme byli šestnáct hodin.

Vzpomínám si, že jsem si tenkrát sedl před stan. Byl jsem hrozně naštvaný kvůli tomu, co se tam nahoře stalo, a vůbec jsem neměl radost, že jsem zdolal K2. Uvědomoval jsem si totiž, že jsem udělal strašlivou, fatální chybu, i když mi to nakonec prošlo. Po letech mi Charley řekl: „Věděl jsem, že sestup bude průšvih, ale pořád se mi to jevilo jako přijatelné riziko. Po celou dobu jsem cítil, že to máme pod kontrolou.“ Do druhých lidí nevidíte. Nikdy se nedozvíme, jak blízko smrti jsme se ocitli to odpoledne v bouři na vrcholu K2. Fakt je, že Charleyho pojetí „přijatelného rizika“ se od mého značně lišilo. I tak bych ale nikdy nedokázal tvrdit, že se mýlil a já měl pravdu.

Jakmile jsme dorazili do C4, hned nám bylo jasné, že se něco děje. „Garymu je pěkně zle,“ řekl Rob tiše. „Sotva jsme se ráno dali na pochod, začal mít problémy s dýcháním. Museli jsme se vrátit zpátky do tábora.“ Na chvíli se zarazil. „Budeme zítra potřebovat vaši pomoc, abychom se odsud dostali dolů.“ Zhluboka jsem se nadechl. Existuje něco, co se na téhle prokleté expedici nepodělá? Navíc se ještě začalo zhoršovat počasí. Bouře sílila a v jednu chvíli v noci náš stan zasáhla utržená závěj sněhu. „Lavina!“ vyděsil mě Scottův výkřik. Náš už tak klaustrofobický prostor stanu se rázem zmenšil na polovinu. Obul jsem si boty, mačky, nasadil čelovku a vylezl ven. Zatímco jsem lopatou odhazoval sníh, vzápětí nás trefil další sesuv sněhu. Rozhodli jsme se nechat to být a doufat, že nejhorší máme za sebou.

Ráno, během stále se horšícího počasí, jsme všechno zabalili a celý tábor C3 jsme nesli kompletně s sebou na zádech dolů. To ještě mohl Gary chodit. Scott, Charley a já jsme šli vpředu a v nulové viditelnosti jsme museli prošlapovat stopu. A tady nás zachránily naše proutky, i když z většiny nekoukalo víc než pár centimetrů s červenou páskou na vršku. Pokaždé jsem si sedl a jistil Charleyho na našem patnáctimetrovém laně. Když se dostal na jeho konec, pohyboval se doleva či doprava tak dlouho, dokud nenašel další proutek. Potom Scott, Rob a Gary po jednom přeručkovali po laně a já seděl na konci coby živá kotva. Nakonec jsem slezl dolů za nimi a celý proces se opakoval. Tady, na obrovském otevřeném rameni K2, můžete bez proutků velice lehce sejít z cesty. V roce 1986 oni čtyři lezci, kteří zahynuli v C4, v něm zůstali uvězněni právě proto, že moc dobře věděli, že v silné bouři nemají bez proutků šanci. Z pěti horolezců, kteří se pokusili prorazit cestu dolů, se tři Rakušané zhroutili a zemřeli někde poblíž místa, kde jsme se právě nacházeli my.

Garymu se pomalu přitěžovalo, slábl víc a víc. Přesto byl jasně při smyslech. Věděl přesně, co se děje, protože se mu to nestalo poprvé. Konečně jsme se dostali na místo C3. Tady se nacházel horní konec fixních lan. Scott, Charley a já jsme se rozhodli sestoupit až do C2. Měli jsme za to, že Rob si na fixech s Garym poradí. Bohužel se pro ně sestup stal děsivým bojem a do tábora dorazili hodně pozdě. To byl Gary naprosto vyčerpán. Pomohli jsme mu do stanu a uvařili horkou čokoládu. Gary svůj batoh, protože ho nemohl unést, nechal někde nahoře, a tak jsme mu se Scottem věnovali jeden náš spacák. Tu noc se počasí dál horšilo. Se Scottem jsme se k sobě tiskli pod zbývajícím spacákem, stan kolem nás napůl zřícený, spánek nepřicházel v úvahu. Za posledních pět dní jsme téměř nespali ani nejedli.

Ráno už byl Gary naprosto mimo. V jednu chvíli nás požádal, abychom ho tam nechali. Scott na něj zařval: „Tak na to teda zapomeň a dej se sakra dohromady!“ Mezitím se Rob přes vysílačku spojil s lékařem z Nového Zélandu, který mu radil, jaké léky má Garymu dát. A my zavolali do základního tábora, kde čekali dva Švédi a zbylí dva členové našeho týmu. Slíbili donést kyslíkové lahve do C1 ještě ten den.

18. srpna jsme se znovu vydali dolů po fixních lanech. Gary se sotva vlekl. Na každém jisticím bodě jsme mu museli přehodit osmu, stejně jako Chantal, a dostal veškerý kyslík, který jemu i Robovi ještě zůstal. A počasí jedna velká hrůza: sníh, vichřice, hluboký prašan. Říkal jsem si, že horší už to být nemůže. Nesl jsem dvouapůlkilový bivakovací stan. Shodli jsme se, že půjdu napřed a v C1 ho postavím, aby se Gary, hned jak dorazí, mohl okamžitě svalit do spacáku.

Byly dvě odpoledne, šest hodin po našem odchodu z C2, a chlapi s kyslíkem ze základního tábora zatím nikde. Držel jsem Garyho v náručí. Vykašlával hlen, zelené chrchle, a stěny stanu se barvily krví. Byl bledý jako duch. Plíce měl plné tekutiny, takže lapal po dechu a chrčel. Tu noc jsem si do deníku zapsal: „Gary vypadá jako devadesátiletý stařec těsně před smrtí.“ Když po dvou hodinách chlapi s kyslíkem dorazili, Gary se už nepostavil. Naštěstí teď bylo dost rukou, abychom ho dostali dolů. Pod C1 je svah příkrý, ale otevírá se doširoka. Zastrčili jsme Garyho do spacáku a omotali ho lany jako mumii. Pak jsme na něj přivázali dalších pět nebo šest lan. Jeden ze Švédů dole tyto „saně“ řídil. S pomocí lan a s gravitací na naší straně jsme Garyho jednoduše spustili dolů po svahu.

O půlnoci jsme konečně dorazili k patě Abruzziho pilíře. Tady jsme se zastavili na místě, kde si některé výpravy zřizovaly předsunutý základní tábor. Vztyčili jsme stan a uložili Garyho, načež nám Rob řekl, že se o něj už postarají ostatní. Mě, Scotta a Charleyho poslal dál do základního tábora. Ve tři ráno jsme dosáhli novozélandského základního tábora, kde nám jejich kuchař nabídl jídlo a pití. Po šesti strašlivých dnech na kopci bylo krásné jen tak sedět a nechat se obskakovat. Zápis v mém deníku byl spíš výkřikem úlevy než radosti: „Hotovo! Naživu! S vrcholem! Bez omrzlin! Zachránil jsem dva lidi!“ Další den přistála v základním táboře pákistánská vojenská helikoptéra, která naložila Roba a Garyho. Gary byl nejprve hospitalizován v Islámábádu, později se zotavoval na Novém Zélandu. Až po několika dnech v luxusu základního tábora jsem si dokázal napsat do deníku slova naplněná pýchou a radostí: „Získal jsem na opasek skalp Velké trojky. Jediný Američan, kterému se to podařilo, a jeden z mála na celém světě. Hurá!“

Nepamatuji si už přesně, ale možná že to byl právě tento moment, kdy se mi v hlavě zrodil nápad zlézt všech čtrnáct osmitisícovek. Přesto mě nikdy nic nepřesvědčí, že útok na vrchol K2 16. srpna 1992 nebyl chybou. Dodnes to považuji za největší omyl své horolezecké kariéry. Co jsem si z toho vzal, mi už zůstalo napořád. Dá se to shrnout několika slovy: Když ti něco tvé instinkty napovídají, věř jim a poslechni je.

KAPITOLA 2

Z Rockfordu na Rainier

V prosinci roku 1992, ani ne čtyři měsíce po našem návratu z K2, jsem na setkání Amerického horolezeckého klubu (American Alpine Club; AAC) ve Framinghamu v Massachussetts obdržel cenu Davida A. Sowlese Memorial Award za svůj podíl na záchraně Chantal a Garyho. Tato cena je pojmenována po mladém horolezci, kterého zabil blesk v Alpách roku 1963, a podle oficiálních stanov klubu je udělována „horolezcům, kteří se s nesobeckým odhodláním a významným způsobem angažovali při záchraně ohrožených kolegů, a to s rizikem ohrožení nebo obětování vlastních plánů“. Jedná se o nejprestižnější ocenění AAC, které se neuděluje každoročně, ale pouze při zvláštních příležitostech. Klub udělení ceny dopředu neoznamuje, a to ani jejím budoucím nositelům. V ideálním případě se podaří zničehonic vyhlásit vítěze a překvapit tak nic netušícího laureáta právě uprostřed pátečního banketu, který je součástí pravidelného setkávání. Členové výboru občas nenápadně zavolají a pošťouchnou budoucího držitele této ceny, aby se určitě dostavil, ale dopředu nikdy nic neprozradí.

Toho roku mi každopádně nikdo nevolal a mimo jiné jsem si prostě nemohl dovolit prosincový výlet ze Seattlu do Nové Anglie. Až několik dní po sjezdu klubu mi zavolal H. Adams Carter, editor časopisu American Alpine Journal, a oznámil mi, že jsem dostal Sowlesovu cenu. Pochopitelně jsem byl poctěn, ale moje první reakce byla zároveň trochu rozpačitá. Kdybych totiž byl přítomen předávacímu ceremoniálu, určitě bych trval na tom, aby cena byla udělena také ostatním – obzvláště Scottu Fischerovi, Robu Hallovi, Thoru Kieserovi a Charleymu Maceovi. A. Carter mi řekl, že výbor mě vybral hlavně proto, že jsem se podílel na obou záchranných operacích a pak že cenu může získat pouze jednotlivec. Dodnes mě trochu mrzí, že ostatní zůstali v mém stínu.

V Himálaji a Karakoramu se spousta horolezců spokojí s tím, že si zkusí vystoupit na jednu jedinou osmitisícovku. Pro nás ostatní se ale jejich zdolávání stalo vášní hraničící se závislostí. Z oné expedice v roce 1992 bych mohl do té druhé kategorie zařadit alespoň pět lidí: Garyho Balla, Roba Halla, Scotta Fischera, Chantal Mauduitovou a sebe.

Do roku 1992 si už Hall & Ball udělali z průvodcování lidí na nejvyšších světových vrcholcích společný byznys. Jejich společnost Adventure Consultants se stala jednou z prvních, která zajišťovala komerční permity na Everest, a Scott je se svou Mountain Madness brzy následoval. Já sám jsem několikrát vedl méně zkušené lezce na Everestu, ale nikdy jsem neplánoval udělat si z toho živobytí – spíš to byla další z věcí, které do sebe tak nějak zapadly. Na začátku, při mém prvním pokusu na Everestu v roce 1987, bylo nakonec mým hlavním cílem si sám ozkoušet nejvyšší vrcholky Himálaje a Karakoramu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Na vrchol žádné zkratky nevedou.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.