Poprvé vydáno nakladatelstvím Éditions Albin Michel v roce 2006.

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována, uchovávána v rešeršních systémech nebo jakkoliv elektronicky, fotograficky či jinak přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele práv a nakladatele knihy.

Copyright © Éditions Albin Michel, 2006

Copyright © Katherine Pancolová, 2006

Translation © Daniela Veškrnová, 2011

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2011

ISBN 978-80-7462-475-9

Charlottě

Clémentovi

Mým drahým…

Joséphine vykřikla a pustila škrabku. Její ostří se po bramboře smeklo a rozřízlo jí kůži v místě, kde začíná zápěstí. Najednou byla všude krev. Dívala se na modré žíly, červenou řeznou ránu, bílý dřez, žlutý umělohmotný odkapávač, na kterém ležely bílé a lesklé oloupané brambory. Krev stékala po kapkách a nechávala stopy na bílých kachličkách, kterými byl dřez obložen. Opřela se o něj oběma rukama a dala se do pláče.

Potřebovala plakat. Nevěděla proč. Důvodů měla až dost, takže tenhle přišel vhod. Hledala očima utěrku, popadla ji a ránu si s ní podvázala jako škrtidlem. Nakonec budu jak kašna, ze které proudí slzy, krev, vzdechy, nebudu nic dělat, nechám to být a prostě umřu.

To bylo jedno řešení. Prostě beze slova umřít. Zhasnout jako lampa, jejíž plamínek se postupně zmenšuje.

Umřu takhle vestoje nad dřezem. Vestoje se ale neumírá, opravila se okamžitě, umírá se vleže ve vaně nebo na kolenou, s hlavou v troubě. V nějakém časopise četla, že když se žena rozhodne pro sebevraždu, volí nejčastěji skok z okna. Muži se spíš věší. Vyskočit z okna? To by nemohla nikdy udělat.

Mohla by ale vykrvácet a přitom plakat, to by pak už ani nerozeznala, co je krev a co jsou slzy. Pomalounku usnout. Tak pusť tu utěrku a ponoř ruku do dřezu! No ale stejně… to budeš muset zůstat stát a vestoje se přece neumírá.

Leda tak v bitvě. V době války.

Teď ale ještě válka není…

Popotáhla nosem, líp si utáhla utěrku kolem poraněného zápěstí, přestala plakat a upřeně se zadívala na svůj odraz v okně. Ve vlasech měla ještě pořád tužku, kterou si zachytila vlasy, aby jí držely smotané v drdolu. Tak honem, řekla si, doloupej ty brambory… Na to ostatní budeš myslet až potom!

To dopoledne na konci května, když teploměr ukazoval dvacet osm stupňů ve stínu, hrál na svém balkoně pod stříškou v pátém patře nějaký muž šachy. Hrál sám. Rozvažoval nad šachovnicí. Ve své snaze o věrohodnost šel dokonce tak daleko, že přecházel z jedné strany šachovnice na druhou a cestou vzal vždy do ruky dýmku, kterou si pak vložil do úst. Naklonil se, povzdechl si, zdvihl figurku a položil ji, poodstoupil, znovu si povzdechl, znovu vzal figurku a přemístil ji, zakroutil hlavou, pak odložil lulku a usedl na protější židli.

Byl to muž střední postavy, který zjevně velmi dbal o svůj vzhled, měl kaštanové vlasy a hnědé oči. Puky na kalhotách měl dokonale vyžehlené a boty se mu leskly tak, jako by je právě přinesl z obchodu a vyndal z krabice. Měl vykasané rukávy, takže mu bylo vidět předloktí a útlá zápěstí. Nehty měl hladké a vyleštěné, takže bylo jasné, že určitě chodí na manikúru. Jeho pleť byla lehce snědá a bylo poznat, že to není jenom opálením, což jen posilovalo zvláštní uhlazený dojem, který z jeho osobnosti vyzařoval. Podobal se těm vystřihovánkám z tvrdého papíru, které se prodávají v papírnictví. Mají na sobě namalované jen spodní prádlo a ponožky a děti jim můžou nasazovat všelijaké úbory, taky z papíru, a z nich se pak stávají piloti, lovci nebo cestovatelé. Byl to muž, který by se klidně mohl octnout na stránkách katalogu, aby tam působil důvěryhodným dojmem a podtrhl tak kvalitu nabízeného nábytku.

Náhle mu na obličeji zazářil úsměv. „Šach a mat,“ řekl tiše směrem ke svému imaginárnímu partnerovi. „Chudinko! Už jsi dohrál! A vsadím se, že sis toho ani nevšiml!“ Spokojeně sám sobě potřásl rukou a změněným hlasem si poblahopřál: „Skvělá hra, Tonio! Hrál jsi výborně.“

Vstal, protáhl se a poškrábal se na hrudníku. Rozhodl se, že si dá skleničku, třebaže bylo ještě brzy. Obvykle pil aperitiv večer, v šest hodin a deset minut, a přitom se díval se na „Otázky pro šampióna“. Pořad, který uváděl Julien Lepers, se pro něj stal setkáním, na které se vždycky těšil a býval rozmrzelý, když ho zmeškal. Od půl šesté už byl nachystaný. Těšil se, že změří síly se čtyřmi šampióny, které mu na ten den vyberou. Chtěl také vědět, jaké sako a košili bude mít moderátor a jakou si k tomu vezme kravatu. Říkal si, že jednou by měl zkusit štěstí a přihlásit se. Říkával to každý večer, ale neudělal nic. Musel by projít vyřazovacími koly a v těch dvou slovech bylo něco, co ho znepokojovalo.

Nadzdvihl víko nádoby na led, opatrně si vybral dva kousky, nechal je sklouznout do sklenky a přidal bílé martini. Sehnul se, aby sebral nitku z koberce, narovnal se, smočil rty ve skleničce a mokrými rty labužnicky malounko zamlaskal. Byl spokojený.

Každé ráno hrál šachy. Každé ráno opakoval svůj malý rituál. Vstal v sedm zároveň s dětmi, pak se nasnídal — celozrnný chleba opečený v toustovači nastaveném na čtyřku, meruňkový džem bez přidaného cukru, slané máslo a čerstvá šťáva z pomeranče, kterou si vlastnoručně připravil. Pak půlhodinku cvičil — udělal cviky na zádové, břišní, prsní a hýžďové svaly. Následovala četba novin, pro které mu vždycky jedna z holčiček zaběhla, ještě než odešly do školy. Pozorně pročetl inzeráty, a pokud se mu některá nabídka zdála zajímavá, odpověděl na ni a připojil svůj životopis. Osprchoval se, štětkou nanesl pěnu a oholil se. Vybral si oblečení pro ten den a pak si zahrál svou šachovou partii.

Výběr šatů, to byla nejhorší chvíle z celého dopoledne. Nikdy nevěděl, jak se má obléknout. Jako na víkend, v trochu ležérním stylu, nebo si má vzít oblek? Jednou, když si ve spěchu natáhl soupravu, co si v ní chodil zaběhat, se ho starší dcera, Hortense, zeptala: „Ty nechodíš do práce, tatínku? Ty máš pořád prázdniny? Mně se líbíš pěkně v saku a v košili s kravatou. Takhle oblečený už pro mě ke škole nikdy nechoď!“ A potom, protože tehdy ráno — bylo to poprvé, kdy s ním mluvila takovým tónem — zbledl, chtěla ten dojem zmírnit a dodala: „Říkám to kvůli tobě, tatínečku, abys byl pořád ten nejkrásnější tatínek na světě.“

Hortense měla pravdu, lidé se na něj dívali jinak, když byl hezky oblečený.

Když dohrál šachovou partii, zalil květiny v truhlících na balkoně, otrhal uschlé listy a ostříhal staré výhony, rozprašovačem pokropil nová poupata, nakypřil hlínu malou motyčkou, a když bylo potřeba, přidal hnojivo. Jedna bílá kamélie mu dělala starost. Mluvil na ni, pečoval o ni a otíral každý její list.

Tak to šlo každé ráno, trvalo to už rok, pořád ten stejný rituál.

Dnes se však oproti svému obvyklému dennímu rozvrhu opozdil. Šachová partie byla obtížná, musel dávat pozor, aby se do ní nedal úplně vtáhnout; a to je těžké, když člověk nemá co na práci. Nesmí ztratit pojem o čase, aby ho nepromrhal. Dej si bacha, Tonio, říkal si, dej si bacha. Nesmíš tomu podlehnout, musíš se vzchopit.

Navykl si mluvit hodně nahlas, a tak svraštil obočí, když si uvědomil, že oslovil sám sebe. Rozhodl se, že dnes nechá květiny být, aby dohnal ztracený čas.

Prošel kolem kuchyně, kde jeho žena škrábala brambory. Viděl jen její záda a znovu si všiml, že tloustne. Kolem boků se jí začaly dělat polštářky.

Když se sem do tohoto domu na blízkém předměstí Paříže přistěhovali, byla vysoká a štíhlá, a žádné polštářky neměla.

Když se přistěhovali, dcerky ještě ani pořádně neviděly na kuchyňskou linku…

Když se přistěhovali…

To byla ovšem jiná doba. Sahal jí tehdy pod svetr, hladil jí prsa a vzdychal „Miláčku!“ Ona se jen natáhla a oběma rukama stáhla přehoz z postele, aby ho nepomačkali. V neděli vždycky vařila. Holčičky se dožadovaly, aby dostaly nože a mohly „pomáhat mamince“ nebo kastrolky, aby mohly „vylizovat, co zůstalo na dně“. Sledovali je s dojetím. Vždycky jednou za dva tři měsíce je měřili a černou tužkou dělali čárku na stěně, aby bylo vidět, kolik která měří; ještě tam byla spousta rysek s daty a jejich jmény: Hortense a Zoé. Kdykoli se v kuchyni opřel o zárubeň dveří, zaplavil ho nesmírný smutek a pocit, že něco nenapravitelně zpackal. Vracely se mu vzpomínky na dobu, kdy byl šťastný. V ložnici nebo v obývacím pokoji se mu to nikdy nestávalo, ale tady ano, v této místnosti, která kdysi bývala oázou štěstí. Kuchyně byla místem pohody, naplněná klidem a příjemnými vůněmi. Z hrnců se kouřilo, na troubě se sušily utěrky, ve vodní lázni se pomalu rozpouštěla čokoláda a holčičky loupaly ořechy. Mávaly ve vzduchu prstem namočeným do čokolády, malovaly si navzájem kolem pusy kníry, které si pak špičkou jazyka olizovaly. Pára kreslila na oknech perleťové ornamenty, a on si připadal jako hlava eskymácké rodiny v iglú někde na Severním pólu.

To bylo dávno… Tehdy byli šťastní…

Na stole ležela otevřená kniha, byl to Georges Duby. Naklonil se, aby viděl na titul: Rytíř, žena a kněz. U toho stolu Joséphine vždycky pracovala. To, co dřív býval jen vedlejší příjem, je teď živilo. Byla vědecká pracovnice v Národním centru pro vědu a výzkum a zabývala se tématem ženy ve 12. století. Dřív si nedokázal pomoct a dělal si z její práce legraci, mluvil o ní s blahosklonným výrazem v tváři: „Moje žena je náruživá milovnice historie, ale zajímá ji pouze 12. století! Ha! Ha! Ha!“ Přišlo mu, že je tak trochu emancipovaná intelektuálka. „Dvanácté století, to není zrovna moc sexy, miláčku,“ říkal jí a poplácával ji přitom po zadku. „Jenže právě v téhle době začíná ve Francii moderní doba, rozvíjí se obchod, oběh peněz, nezávislost měst a…“

Umlčel ji polibkem.

Dnes je 12. století živilo. Odkašlal si, aby na sebe upozornil. Ještě se ani se neučesala, vlasy měla zatočené do uzlu a přichycené jen tak tužkou.

„Jdu ven…“

„Vrátíš se na oběd?“

„Nevím… Raději se mnou nepočítej.“

„To mi to nemůžeš říct rovnou?“

Neměl tohle dohadování rád. Radši měl jenom na odchodu křiknout „jdu pryč, ahoj!“ a šup! už by byl na schodech. Neměla by ani čas odpovědět a až by se pak vracel, nemusel by si nic vymýšlet. Vrátil se zatím vždycky.

„Četls inzeráty?“

„Četl. Nic zajímavého tam dnes není.“

„Kdo chce pracovat, práci najde vždycky!“

Práci ano, ale jakou!, pomyslel si, ale nahlas to neřekl, protože už věděl, co by následovalo. Už měl být pryč, ale místo toho stál pořád ve dveřích, jako by ho tam něco drželo.

„Umím si představit, co mi řekneš, Joséphine.“

„Víš to, ale neděláš nic pro to, aby se to změnilo. Mohl bys přece dělat cokoli, co by nám aspoň trochu pomohlo vyjít s penězi…“

Byl by klidně mohl pokračovat místo ní, znal už tyhle rozhovory nazpaměť „… třeba plavčíka, zahradníka v tenisovém klubu, nočního hlídače nebo bys mohl pracovat u benzínky“, a tak přestal poslouchat hned, když řekla „vyjít s penězi“.

„Jen se usmívej!“ procedila potichu mezi zuby a provrtala ho pohledem. „Musí ti to připadat hrozně přízemní, když mluvím o penězích! Ty ovšem chceš rovnou celý balík peněz, nebudeš se unavovat jen tak pro nic za nic, ty potřebuješ být někdo! Ale ve skutečnosti neděláš nic jiného, než že chodíš na tu svou manikúru!“

„O čem to mluvíš, Joséphine?“

„Víš moc dobře, o KOM mluvím!“

Stála čelem k němu, napřímená, zápěstí ovázané utěrkou; nevěděla, co od něj má čekat.

„Jestli je to narážka na Mylène…“

„Ano, to tedy je… Ještě nevíš, jestli dnes bude mít pauzu na oběd? Tak proto mi nemůžeš odpovědět?“

„Přestaň, Jo… nebo to špatně skončí!“

Ale bylo pozdě. Nedokázala teď už myslet na nic jiného než na něj a na Mylène. Kdo jí o tom mohl říct? Někdo ze sousedství? Moc lidí tady v domě neznali, jenže když chce někdo pomlouvat, seznámí se rychle. Asi ho někdo viděl vcházet do domu, kde bydlí Mylène, o dva bloky dál.

„Půjdeš na oběd k ní… Určitě už nachystala quiche a hlávkový salát, jen něco lehkého, protože ona se pak zase musí vrátit do práce…“

To „ona“ vyslovila zvlášť důrazně.

„Pak si uděláte malou siestu, zatáhne záclony, svlékne se, věci nechá rozházené po pokoji a vklouzne za tebou pod bílou deku…“

Poslouchal ji, celý zkoprnělý úžasem. Mylène má skutečně na posteli bílou prošívanou pokrývku. Jako to může vědět?

„Tys u ní byla?“

Nehezky se zasmála a volnou rukou si přitáhla uzel na utěrce.

„Vida, takže jsem měla pravdu! Bílá se dobře hodí ke všemu! Je pěkná a praktická.“

„Přestaň, Jo!“

„S čím mám přestat?“

„Přestaň si představovat věci, které neexistují.“

„To jako že nemá bílou prošívanou přikrývku?“

„Měla bys psát romány, máš velkou fantazii…“

„Přísahej, že nemá bílou přikrývku.“

Náhle ho popadla zlost. Už ji nemohl poslouchat. Nesnášel ten její učitelský tón, kterým mu pořád něco vyčítala, nakazovala, co má dělat a jak, nesnášel ta její nahrbená záda, beztvaré a fádní oblečení, pleť zarudlou nedostatkem péče, zplihlé kaštanové vlasy. Za vším cítil úpornost a nedostatek velkorysosti.

„Radši už půjdu, než to zajde moc daleko.“

„Jdeš za ní, že? Mohl bys mít aspoň odvahu to říct, když už ji nemáš na to, aby sis našel práci, lenochu jeden!“

To už bylo moc. Cítil, jak ho zaplavila zlost a jak mu buší ve spáncích. Vmetl jí do tváře slova, která už nešla vzít zpět:

„Tak jo, chodím k ní, každý den o půl jedné. Ohřeje mi pizzu a sníme ji spolu v posteli, s tou bílou dekou! Potom vytřepeme drobky, já jí sundám podprsenku, taky bílou, a líbám ji úplně všude! Jsi spokojená? Nemělas mě k tomu nutit, já jsem tě varoval!“

„K ničemu jsem tě nenutila! Jestli teď půjdeš za ní, už se nemusíš vracet. Sbal si kufr a zmiz. Žádná velká škoda tě nebude.“

Odtrhl se ode dveří, obrátil se na podpatku a šel jako náměsíčný do pokoje. Zpod postele vytáhl kufr, položil ho na postel a začal balit. Přesypal do něj své tři přihrádky s košilemi a tři šuplata triček, ponožek a slipů. Byl to velký červený kufr na kolečkách. Měl ho z doby, kdy ještě pracoval u společnosti Gunman & Co., amerického výrobce loveckých pušek. Pracoval tam deset let na pozici obchodního ředitele pro Evropu, doprovázel bohaté klienty, kteří jezdili lovit do Afriky, Asie či Ameriky. Jezdil s nimi do buše, do savany nebo pampy. Tehdy tomu obrazu opáleného muže plného elánu, který si přiťukává se svými klienty, nejbohatšími muži na této planetě, ještě věřil. Nechával si říkat Tonio. Tonio Cortès. Bylo to mužnější, působilo to lepším dojmem než Antoine. Nikdy své křestní jméno neměl rád, zdálo se mu moc jemné a trochu zženštilé. Musel mít přece nějakou vážnost vzhledem k těm průmyslníkům, politikům a zahálčivým miliardářům, kteří své majetky zdědili… Štěrchal kostkami ledu ve skleničce, dobrácky se usmíval, poslouchal všechny ty jejich historky, natahoval uši, aby zachytil každou jejich stížnost, přisvědčoval nebo je trochu mírnil a pozoroval celé to zvláštní divadlo. Byl rád, že patří do tohoto světa, aniž by byl skutečně jeho součástí. „V penězích štěstí není,“ říkával často.

Měl dobrý plat, na konci roku dostával odměnu ve výši trojnásobku měsíční mzdy, platili mu kvalitní pojištění a měl i volné dny, díky nimž se jeho dovolená téměř zdvojnásobila. Býval šťastný, když se vracel zpátky domů, na předměstí Courbevoie, do svého bytu v domě postaveném v devadesátých letech pro mladé lidi, jako byl on, kteří už pracovali na vedoucích pozicích, ale neměli ještě dost peněz, aby si koupili byt v Paříži. A tak čekali na druhém břehu Seiny, až se budou moct nastěhovat do těch krásných čtvrtí hlavního města, jehož světla mohli večer zahlédnout. Ten shluk neonů v dálce zářil a zdálo se, že je přehlíží. Mezitím jejich dům už začal nést první stopy stáří a bylo vidět drobné stopy rzi od vody, která stékala z balkonů a zanechávala na fasádě rozmazané skvrny. Zářivě oranžová barva okenic na slunci vybledla.

Nikdy nedával předem vědět, kdy se vrátí z cest: pokaždé odemkl dveře a hned v předsíni krátce zahvízdal. To hvízdnutí mělo znamenat „Jsem tady!“ Joséphine bývala ponořená do svých knih o historii, zatímco Hortense se vždycky rozběhla k němu a strkala mu svou malou ručku do kapsy a hledala dárek, který jí přivezl. Zoé tleskala rukama. Holčičky už bývaly v nočních košilkách, jedna v růžové a druhá v modré. Hortense byla hezká, bezprostřední a vždycky ho dostala, kam chtěla, Zoé byla baculatá, heboučká a ráda mlsala. On se k nim vždycky sklonil, vzal je obě do náruče, mazlil se s nimi a říkal: „Vy moje berušky!“ Byl to takový jejich rituál. Někdy se mu stávalo, že pocítil výčitku, to když si vzpomněl, s kým se objímal den předtím… Přitiskl je pak k sobě ještě silněji a vzpomínka zmizela. Postavil kufry na zem a plně se oddal své roli hrdiny. Vymýšlel si příhody z lovu, vyprávěl o různých léčkách, o lvu, kterého musel dorazit nožem, o antilopě, kterou chytil do lasa a o krokodýlovi, kterého přemohl. Celé užaslé mu naslouchaly. Jen Hortense byla netrpělivá a vyzvídala: „A přivezls mi nějaký dárek, tati?“

Jednoho dne ale společnost Gunman & Co. koupil někdo jiný, a on dostal výpověď. Ze dne na den. „Takhle je to s Američany vždycky,“ vysvětlil Joséphine, „v pondělí jsi obchodní ředitel a máš kancelář se třemi okny a v úterý se hlásíš na úřadu práce!“ Takže ho propustili. Dostal vysoké odstupné, takže mohl ještě nějaký čas platit účty za byt, školné pro děti, jazykové pobyty, pravidelné technické kontroly auta a zimní prázdniny na horách. Bral to filozoficky. Není první ani poslední, komu se to přihodilo, a není jen tak někdo, rychle si zase práci najde. Ne jakoukoli, to je jasné, ale prostě práci… Jenomže pak se postupně, jeden po druhém, jeho kolegové upíchli někde jinde, za nižší mzdu, vzali zavděk místy, kde měli menší odpovědnost nebo šli pracovat do zahraničí, a on jediný zůstal bez práce a jenom četl inzeráty.

Teď byl u konce s úsporami a cítil, že mu pomalu dochází i jeho optimismus. Hlavně v noci. Budil se kolem třetí ráno, potichu vstal, šel si do obýváku nalít sklenici whisky a pustil si televizi. Lehl si na pohovku a se sklenicí v ruce přepínal programy. Až dosud se vždycky považoval za silného, rozumného a bystrého člověka. Když viděl, jak jeho kolegové dělají chyby, nijak to nekomentoval, ale v duchu si říkal: Tohle by se mně stát nemohlo! Já vím, jak na to! Když se začalo mluvit o odkupu společnosti a o propouštění, říkal si, že deset let práce u firmy něco znamená a že ho přece jen tak nevyhodí!

Byl ale mezi prvními, které propustili.

Byl dokonce úplně první z nich. Zabořil vztekle pěst do kapsy kalhot, až podšívka povolila. Ozval se zvuk trhané látky, tak nepříjemný, až mu zatrnuly zuby. Ušklíbl se, potřásl hlavou a otočil se směrem do kuchyně, ke své ženě, aby se jí zeptal, jestli by mu to mohla zašít. Pak si ale uvědomil, že je na odchodu. Balí si přece kufr. Obrátil kapsy naruby: u obou byla roztržená podšívka.

Plácl sebou na postel a upřeně se díval na špičky svých bot.

Hledání práce bylo úmorné. Připadal si jako číslo, které někdo napsal na kus papíru a strčil do ofrankované obálky. Myslíval na to, když objímal Mylène. Vyprávěl jí, co bude dělat, až bude mít vlastní firmu. „S těmi zkušenostmi, co mám… Znám spoustu lidí, mluvím anglicky a španělsky, vyznám se v účetnictví, dobře snáším horko i zimu, prach i monzuny, hady i komáry.“ Poslouchala ho. Důvěřovala jeho plánům. Sama měla nějaké peníze po rodičích. Ještě stále jí však neřekl definitivní ano. Nebyl si totiž jistý, jestli nenajde někoho jiného, kdo by s ním sdílel toto dobrodružství.

S Mylène se seznámil, když měla Hortense dvanácté narozeniny a on ji vzal do kadeřnictví. Její bezprostřednost hraničící s drzostí na Mylène udělala takový dojem, že jí k účesu nabídla zdarma i manikúru. Hortense k ní natáhla ruce a tvářila se přitom, jako by jí tím udělala kdoví jakou milost. „Ta vaše dcera je taková princezna,“ řekla mu, když si pak pro ni přišel. Od té doby jí pak už pokaždé, když měla čas, vyleštila nehty. Když od ní Hortense odcházela, zálibně si prohlížela své nové nehtíky.

S Mylène se cítil dobře. Byla to malá, živá blondýnka, jemná a poddajná. Trochu se ostýchala a byla nesmělá, což se mu líbilo. Cítil se vedle ní sebejistě.

Vyndal ze skříně svoje obleky. Všechny měly výborný střih a byly z prvotřídní látky. Ano, dřív měl peníze, a nebylo jich málo. Rád utrácel. „Však já je budu mít zase,“ řekl nahlas. „Ve čtyřiceti, hochu, ještě nic nekončí. Zdaleka ne!“ S balením kufru byl rychle hotov. Ale dělal, že ještě hledá manžetové knoflíčky, a v duchu byl zoufalý. Doufal, že to Joséphine vytuší a přijde ho prosit, aby zůstal.

Vyšel do předsíně a došel až ke kuchyňským dveřím. Chvíli vyčkával a doufal, že jeho žena udělá krok směrem k němu, čekal na nějaký náznak pokusu o usmíření. Ona se ale ani nepohnula. Byla k němu otočená zády, a tak řekl:

„No… tak já už mám sbaleno. Tak já teda jdu.“

„Výborně. Klíče si můžeš nechat. Určitě jsi něco zapomněl a budeš se pro to muset vrátit. Jen mi pak dej vědět, abych nebyla doma. Bude to lepší.“

„Máš pravdu, nechám si je. Co řekneš holkám?“

„Nevím. Ještě jsem o tom nepřemýšlela.“

„Radši bych byl u toho, až jim to budeš říkat.

Zavřela kohoutek, opřela se o linku a, zády pořád ještě otočená k němu, řekla:

„Jestli nemáš nic proti tomu, řeknu jim pravdu. Nemám chuť si něco vymýšlet. Už tak je to dost těžký.“

„No ale co jim řekneš?“ zeptal se vyplašeně.

„Pravdu: tatínek už nemá práci, necítí se dobře a potřebuje si odpočinout, a tak odjel.“

„Odpočinout?“ opakoval jako ozvěna.

„Ano. Řekneme jim to takhle. Odpočinout.“

„To ‚odpočinout si‘ je fajn… Nezní to definitivně. To se mi líbí.“

Udělal tu chybu, že se opřel o dveře. Znovu se ho zmocnila nostalgie, stál tam jako přikovaný a nedokázal se pohnout.

„Běž už, Antoine. Nemáme si už co říct. Prosím tě, běž už!“

Obrátila se a měla sklopené oči. Sledoval její pohled a uvědomil si, že se dívá na jeho sbalený kufr. Úplně na něj zapomněl. Nebylo to jenom jako. Opravdu odchází!

„Tak na shledanou… Kdybys mi chtěla zavolat…“

„Však ty mi zavoláš. Nebo ti nechám vzkaz v kadeřnictví u Mylène. Ona bude asi vždycky vědět, kde jsi, ne?“

„A kytky potřebují dvakrát týdně zalévat a jednou týdně jim musíš dávat hnojivo.

„Kytky? Ty ať si klidně uschnou! Ty mě trápí ze všeho nejmíň.“

„Joséphine, prosím tě! Tohle neříkej. Můžu tady zůstat, jestli chceš…“

Sekla po něm pohledem. Pokrčil rameny, vzal do ruky kufr a šel ke dveřím.

V tu chvíli začala plakat. Stála opřená o kraj dřezu a plakala a plakala. Záda se jí otřásala vzlyky. Nejdřív plakala kvůli prázdnu, které tu po něm zůstalo, kvůli šestnácti letům společného života. Byl to její první a jediný muž, otec jejích dětí. Plakala taky kvůli holčičkám. Nikdy nebudou mít pocit bezpečí, nebudou mít jistotu, že mají tatínka a maminku, kteří je chrání a jsou s nimi. A nakonec plakala kvůli tomu, že zůstane sama. Antoine se staral o účty, vyplňoval daňové přiznání, z jeho příjmu spláceli půjčku na byt, Antoine vybíral, jaké auto si koupí, uměl spravit ucpaný odpad. Tohle všechno vždycky nechávala na něm. Ona se starala o domácnost a učila se s dětmi.

Z těchto zoufalých myšlenek ji vytrhlo zazvonění telefonu. Popotáhla nosem, zvedla telefon a spolkla slzy.

„To jsi ty, drahoušku?“

Byla to Iris, její starší sestra. Její hlas zněl vždycky radostně a živě, výborně by se hodil k tomu, aby ohlašovala slevy v obchodním domě. Iris Dupinové bylo čtyřicet čtyři let, byla vysoká, snědá a štíhlá, měla dlouhé černé vlasy, které nosila rozpuštěné, takže vypadaly jako závoj. Iris vděčila za své jméno barvě svých očí, které se podobaly zářivě modrým tůním. Když byly obě sestry ještě malé, lidé na ulici je zastavovali, prohlíželi si Irisiny temné, hluboké oči se zlatavými odlesky, jakoby lemované fialovou barvou, a říkali: „Božínku, to není možné! Pojď se podívat, miláčku! Takové oči jsem nikdy neviděla!“ Iris se ochotně nechávala obdivovat, a potom, celá spokojená, odtáhla sestru za ruku a potichu jí říkala: „Takoví křupani! Ti ještě neviděli tolik věcí! Musíte se hnout z domu do světa, blbečci!“ Ta věta se Joséphine moc líbila. Pokaždé ji rozesmála a pak se spolu rozběhly, mávaly rukama, točily se a hrály si na helikoptéru. Vesele přitom křičely a nahlas se smály.

Když byla Iris mladá, vyzkoušela všechny módní trendy, získala všechny diplomy a okouzlila a svedla všechny muže. Iris totiž nežila jako ostatní lidé kolem ní, ona přímo kralovala.

Když jí bylo dvacet, odjela studovat do Spojených států, do New Yorku. Na Kolumbijskou univerzitu, obor kinematografie. Strávila tam šest let, promovala s vyznamenáním a získala univerzitní grant určený k tomu, aby mohla natočit třicetiminutový středometrážní film. Tu možnost dostávali vždycky dva nejlepší studenti z ročníku. První byla Iris. Druhý laureát, mladý student z Maďarska, snědý tmavovlasý a rozcuchaný dlouhán, využil ceremonie při předávání cen k tomu, aby se s ní líbal za kulisami. Tu historku si pak v rodině ještě dlouho vyprávěli. Vypadalo to, že budoucnost Iris bude napsaná bílými písmeny na kopcích v Hollywoodu. Ale jednoho dne se Iris bez varování, aniž by komukoli co řekla, vdala. Ještě jí nebylo ani třicet, právě se vrátila ze Spojených států, kde získala první cenu na festivalu v Sundance, měla v plánu natočit celovečerní film, který už předem vzbuzoval zájem ve filmařských kruzích. Jeden producent už dokonce vyslovil svůj předběžný souhlas. Jenže Iris se náhle rozhodla, že film dělat nebude. Žádný důvod neuvedla; neměla ve zvyku něco vysvětlovat. Vrátila se do Francie a vdala se.

Byla to velkolepá svatba, nevěsta byla v bílém a měla dlouhý závoj. Obřad se konal na radnici i v kostele. Sál na radnici byl úplně plný, museli ještě přinést další židle a stejně se někteří hosté tlačili ve výklencích u oken. Všichni čekali se zatajeným dechem, že se něco stane. Že třeba v poslední chvíli odhodí svatební šaty a vykřikne: „To byl jen takový žert!“ A zůstane tam stát nahá jako v nějakém filmu.

Nic takového se ale nestalo.

Zdálo se, že to bere vážně a že je opravdu zamilovaná. Do jakéhosi Philippa Dupina, který se tvářil velmi spokojeně ve svém černém slavnostním obleku a bílé košili. „Kdo je to? Kdo to je?“ ptali se hosté a nenápadně si ho prohlíželi. Iris řekla, že se potkali v letadle a že to byla „love at first sight“. Philippe byl hezký. Podle toho, jak mlsně si ho ženy prohlížely, se zdálo, že je to dokonce jeden z nejhezčích mužů, kteří kdy chodili po téhle planetě. S přehledem vyčníval z davu přátel své ženy s výrazem, ve kterém se mísila ledabylost s lehce pobaveným pohrdáním. „Ale co dělá? Pracuje v byznysu. A proč tak spěchali? Myslíš, že…?“ Pro zlé jazyky to bylo vděčné téma, protože nabízelo spoustu možností k dohadům. Ženichovi rodiče se dívali na svatební hosty s podobným lehce povýšeným výrazem jako jejich syn, takže to vypadalo, že tento jeho svazek považují za mesalianci. Hosté odešli znechuceni. Iris je přestala zajímat. Už nebyla tou pohádkovou postavou. Najednou byla příšerně normální, a to v jejím případě bylo známkou velmi špatného vkusu. Někteří ji už potom přestali vyhledávat. Pro ně tahle královna opustila trůn a její koruna zůstala ležet na zemi.

Iris prohlásila, že je jí to úplně jedno, a rozhodla se, že se teď stane ztělesněním oddané manželky. Philippe Dupin byl velmi sebejistý muž. Zabýval se mezinárodním obchodním právem. Založil si vlastní advokátní kancelář a brzy se spojil s nejúspěšnějšími právníky ve svém oboru z Paříže, Milána, New Yorku a Londýna. Vydobyl si pověst úspěšného advokáta, který si vybírá jen obtížné případy. Měl ve svém oboru úspěch a nedokázal pochopit, proč všichni ostatní nejednají jako on. Řídil se jednoduchým heslem: „Kdo chce, ten taky může.“ Říkával ta slova často. Pohodlně se přitom zabořil do svého velkého křesla z černé kůže, protáhl si ruce, až mu klouby zapraskaly a pozorně sledoval toho, s kým hovořil.

Na Iris měl velký vliv. Ta ze svého slovníku vyškrtla výrazy jako pochybnost, obava a váhání a stala se nadšenou stoupenkyní definitivních řešení. Měla poslušné dítě, které vynikalo ve škole, manžela, který vydělával spoustu peněz a zabezpečoval rodinu, a ona se starala o domácnost a doprovázela svého manžela do společnosti. Iris byla stále hezká, hbitá a okouzlující, chodila na masáže a peeling, denně stíhala ranní jogging i tenis v Racing klubu. Neměla vlastně co na práci, ale, jak tvrdila „jsou ženy, které prostě zahálí a to jim pak ovlivňuje celý život, a potom ty, které umí se svým volným časem dobře nakládat. Zkrátka se to musí umět.“ Bylo jasné, že sama sebe řadí do té druhé kategorie a že tou první pohrdá.

Já prostě asi žiju v nějakém jiném světě, říkala si Joséphine, když poslouchala tlachání své sestry, která ze sebe chrlila slova neuvěřitelnou rychlostí. Teď zrovna vytáhla téma jejich matky.

Každé druhé úterý zvala Iris paní matku na večeři a ten večer byl vyhrazen k tomu, aby ji všichni hýčkali. Nepsaným pravidlem pro tyto rodinné večeře byl úsměv a výraz štěstí ve tváři. Je jasné, že Antoine se jim snažil, víceméně úspěšně, vyhnout a nacházel si různé důvody pro to, aby tam nemusel. Nesnášel Philippa Dupina, který žil v dojmu, že ke všemu, o čem s ním mluví, musí připojit malou vysvětlující poznámku — „COB, to je Komise pro operace na burze, Antoine“ —, a nesnášel ani Iris. Když s ním mluvila, připadal si jako poslední z posledních. „A když se na mě usměje, uvědomím si, že je jediné štěstí, že má uši, o které se ten její široký úsměv zarazí.“ Je pravda, že Iris o něm měla mizerné mínění. „Připomeň mi, jak je teď na tom tvůj manžel s tím hledáním práce?“ to byla její oblíbená fráze, která pokaždé spolehlivě přiměla Joséphine k tomu, aby vykoktala: „Pořád nic. Pořád nic nemá.“ „Aha… takže se to nezlepšilo!“ povzdechla si Iris a dodala: „Ostatně ani nevím, jak by se to mohlo zlepšit: nemá nic a stejně je namyšlený!“ U mé sestry je prostě všechno strojené, říkala si Joséphine, když si popotahovala ramínko podprsenky. Když Iris k někomu pocítí náznak sympatie, mám pocit, že je nemocná a že by měla vyhledat pomoc v domácím lékaři.

„Co je s tebou? Máš divný hlas.“ zeptala se toho rána Iris.

„Jsem nachlazená.“

„Poslyš, říkala jsem si… Zítra večeříme s matkou. Nezapomnělas na to?“

„To je už zítra večer?“

Úplně na to zapomněla.

„No drahoušku, a na co myslíš?“

To kdybys tak věděla, pomyslela si Joséphine a rozhlížela se, kam položila balíček s papírovými kapesníky.

„Vrať se zpátky do tohoto století a nech už ty svoje trubadúry na pokoji! Jsi hrozně roztržitá. Přijdeš i s manželem, nebo si zas našel důvod, jak se z toho vykroutit?“

Joséphine se smutně usmála. Klidně to tak můžeme nazvat, říkala si, vykroutit se z toho, jet si oddychnout, vypařit se, rozplynout se jako dým. Antoine se právě proměnil v těkavý plyn a zmizel v povětří.

„On nepřijde…“

„No, budeme tedy muset najít nějakou novou výmluvu kvůli matce. Víš, že mu ty jeho absence nerada trpí.“

„Upřímně, Iris, kdybys věděla, jak je mi to jedno!“

„Ty jsi na něho prostě moc hodná! Já bych mu už dávno práskla dveřmi před nosem. No ale co… Ty už jsi taková, a my už tě teď asi nezměníme, ty naše chudinko.“

No vida, teď se ještě vytasí s útrpností, povzdechla si Joséphine, to mi tak scházelo. Odjakživa byla prostě naše malá Jo, taková šedá myška, intelektuálka, ne zrovna moc hezká, která si libovala v podivných tématech, komplikovaných slovech a dlouhém vysedávání v knihovně mezi dalšími děvčaty podobného typu, špatně oblečenými a s pupínky na obličeji. Ta, která všechny zkoušky dělávala na výbornou, ale oční linky si namalovat neuměla. Která si podvrtla kotník na schodech, protože byla zabraná do četby Montesquieovy Teorie klimatu, nebo zapnula topinkovač a nevšimla si, že na něj kape voda z kohoutku, protože na stanici France Culture právě poslouchala pořad o kvetoucích třešních v Tokiu. Ta, v jejímž pokoji se svítilo dlouho do noci, když vysedávala nad svými poznámkami, zatímco její starší sestra chodila ven, byla úspěšná, tvůrčí a okouzlující. Iris byla každou chvíli někde jinde, jako hrdinka z nějaké operní árie.

Když Joséphine úspěšně složila konkursní zkoušku v oboru klasických studií, která jí umožňovala vyučovat na lyceích a některých fakultách ve Francii, matka se jí zeptala, co hodlá dělat. „K čemu ti to bude, dítě? Aby ses pak musela otravovat s gymnazisty někde na předměstí Paříže? Aby tě pak nakonec někdo znásilnil opřenou o popelnici?“ A když se nedala odradit a studovala dál, psala doktorskou práci a publikovala články v odborném tisku, setkávala se jen se skeptickými otázkami a s nedůvěrou. „Ekonomický růst a sociální rozvoj ve Francii v 11. a ve 12. století, koho ale, drahoušku, myslíš, že to bude zajímat? Kdybys raději napsala nějaký pikantní životopis Richarda Lvího srdce nebo Filipa Augusta, to by lidi zajímalo! Dal by se podle toho natočit film nebo televizní seriál! Tím by se aspoň zúročily všechny ty dlouhé roky studií, na kterých jsem tě živila, a že mě to stálo nějakého úsilí!“ Potom zasykla jako zmije, která je dopálená, že se její potomci plazí tak pomalu, pokrčila rameny a povzdychla si: „Jak jsem jenom já mohla mít takovou dceru?“ Tuhle otázku si paní matka kladla často. Už od té doby, co Joséphine udělala první krůčky. Lucien Plissonnier, její manžel, na to obvykle říkával: „To si ten čáp musel splést hnízdo.“ Jeho slova však nevyvolávala moc velké veselí, a tak už pak raději mlčel. Nakonec se odmlčel definitivně. Jednou večer, bylo to 13. července, v předvečer oslav dobytí Bastilly, zvedl ruku směrem k hrudníku a měl právě tak čas ještě říct: „Na petardy je ještě trochu brzy,“ a pak umřel. Joséphine a Iris bylo deset a čtrnáct. Pohřeb byl velkolepý. Paní matka byla majestátní. Všechno zorganizovala do posledního detailu: velké kytice bílých květin na rakvi, Mozartův smuteční pochod i výběr textů, které četli postupně všichni členové rodiny. Henriette Plissonierová si pořídila stejný černý závoj, jako měla Jackie Kennedyová, a řekla dcerám, aby políbily rakev, dříve než ji spustí do vykopaného hrobu.

I Joséphine si říkávala, jak jen mohla strávit devět měsíců v břiše téhle ženy, o které říkali, že je její matka.

Toho dne, kdy ji přijali do Národního centra vědeckého výzkumu — ze 123 uchazečů vybrali tři! — to běžela zatelefonovat své matce a Iris, ale musela jim tu zprávu několikrát zopakovat, protože ani jedna ani druhá nechápaly její nadšení. No ale co tam bude dělat, v jakémsi centru výzkumu? K čemu jí to bude?

Musela se s tím smířit. Nezajímá je. Už nějakou dobu měla tohle tušení, ale od toho dne si už byla jistá. Rozveselila je pouze její svatba s Antoinem. Tím, že se vdala, se jim konečně přiblížila. Přestala být geniálním dítětem a stala se ženou, která se nijak nelišila od ostatních — mohla se zamilovat, mít děti a starat se o zařizování nového bytu.

Paní matka a Iris se však velmi rychle dočkaly zklamání: zjistily, že z Antoina nikdy nic nebude. Jeho pěšinka ve vlasech byla moc rovná — neměl šarm, ponožky nosil moc krátké — neměl úroveň, peněz vydělával málo a navíc byly pochybného původu — prodávat pušky je tak potupné! Ale co bylo hlavní: v přítomnosti členů rodiny své ženy se cítil tak stísněně, že jakmile se octl v jejich blízkosti, začal se strašně potit. Nebyl to ale jen takový ten lehký pot, který by na jeho košili podpaždí zanechal slabě ohraničené kulaté skvrny. Potil se tolik, že mu pot úplně promáčel košili a on vždycky musel na chvíli odejít, aby se převlékl. Tento zjevný handicap nemohl projít bez povšimnutí, a všichni z toho byli v rozpacích. Stávalo se mu to jenom v rodině jeho ženy, když pracoval u Gunmana & Co., nepotil se nikdy. „Musí to být tím, že jsi skoro pořád venku,“ pokoušela se to vysvětlit Joséphine, když mu podávala náhradní košili, kterou pro něj brala na každou rodinnou sešlost. „Ty nikdy nebudeš moct pracovat zavřený v kanceláři!“

Joséphine přišlo najednou Antoina tak líto, že zapomněla na odstup, který se rozhodla udržovat, a řekla Iris, co se stalo.

„Právě jsem ho vyhodila! Ach jo, Iris, co s námi bude?“

„Tys Antoina vyhodila? Jen tak?“

„Už jsem prostě nemohla dál. Je hodnej, a je pravda, že to nemá lehký, ale… Nedokážu se už dívat, jak tady trčí a nic nedělá. Možná jsem jen neměla dost odvahy, ale…“

„Jsi si jistá, že to je všechno? Možná máš ještě jiný důvod a ten jsi mi neřekla.“

Iris ztišila hlas. Nasadila tón zpovědníka, který používala pokaždé, když chtěla ze své sestry vytáhnout nějaké tajemství. Ta před ní neuměla nic skrýt a vždycky jí všechno řekla. A nejen to, ona jí své tajemství doslova naservírovala jako na podnose. Měla totiž dojem, že je to jediný způsob, jak zaujmout její pozornost, že jedině tak ji bude mít ráda.

„Ty nevíš, co to je, žít s manželem, který je nezaměstnaný… Když pracuju, mám z toho nakonec sama provinilý pocit. Takže pracuju potají, maskuju to vařením a škrábáním brambor.“

Podívala se na kuchyňský stůl a pomyslela si, že ho musí uklidit, než přijdou holky ze školy na oběd. Spočítala si už, že když chodily jíst domů, vyšlo to levněji, než kdyby jedly ve školní jídelně.

„Myslela jsem, že si na to časem zvykneš.“

„Nech si to.“

„Promiň, drahoušku, ale vypadalas, že ti ta tvoje role vyhovuje. Vždycky ses ho zastávala. No tak co teď budeš dělat?“

„Vůbec nevím. Budu dál pracovat, to je jasné, ale musím si najít ještě něco k tomu. Mohla bych dávat hodiny, učit gramatiku, pravopis, nebo tak něco…“

„To by neměl být problém, dnes je mezi studenty tolik lajdáků! Tvým synovcem počínaje… Alexandr včera přinesl domů trojku z diktátu. Trojku! Mělas vidět, jak se tvářil jeho otec. Myslela jsem, že se snad udusí!“

Joséphine se nedokázala ubránit úsměvu, když si představila skvělého Philippa Dupina jako otce lajdáka.

„U nich ve škole učitelka počítá za každou chybu hned tři body, to je pak hned!“

Alexandr byl jediné dítě Philippa a Iris Dupinových. Bylo mu deset, byl stejně starý jako Zoé. Při rodinných sešlostech se spolu často někam ztráceli a rodiče je pak nacházeli pod některým stolem, jak si tam spolu povídají nebo si potichu hrají se stavebnicí. Domlouvali se spolu mrkáním a posunky a skoro se zdálo, že ani nepotřebují mluvit, což rozčilovalo Iris, která říkala, že z toho její syn jednou bude mít odchlípnutou sítnici nebo, když už se hodně zlobila, že z toho určitě zblbne. „Můj syn ze sebe kvůli ní dělá pitomce a nakonec bude mít ještě tiky!“ prorokovala a ukazovala na Zoé prstem.

„Holky o tom ví?“

„Zatím ne…“

„Hm… Jak jim to chceš říct?“

Joséphine mlčela, nehtem odškarabovala drobné kousky nečistot z okraje umakartového stolu, udělala z nich malou kuličku a tu pak smetla ze stolu.

Iris znovu spustila. Ještě jednou změnila tón. Mluvila teď milým hlasem a Joséphine se zdálo, že ji jeho zvuk úplně obklopil, že ji uklidňuje a přináší jí úlevu, a znovu jí bylo do pláče.

„Jsem tady, drahoušku, víš, že jsem vždycky s tebou a že tě neopustím. Mám tě ráda jako samu sebe a to není málo!“

Joséphine musela potlačit chuť se zasmát. Iris uměla být tak legrační! Než se vdala, hodně se spolu nasmály. Ale potom se z ní stala odpovědná a velmi zaměstnaná dáma. Jací manželé vlastně oni dva byli? Nikdy je nepřistihla při nějaké důvěrnosti, nikdy si nevyměnili zamilovaný pohled ani se nepolíbili. Vypadalo to, že pořád reprezentují.

V tu chvíli někdo zazvonil u dveří a přetrhl tok Joséphininých myšlenek.

„To budou holky… Tak já končím a prosím tě, zítra večer o tom ani slovo! Nemluvilo by se pak o ničem jiném, a to bych nechtěla.

„Jistě, tak zítra. A nezapomeň: Hup a Šup schramstli coby dup toho, co si na ně brousil zub!“

Joséphine zavěsila, utřela si ruce, sundala zástěru a vytáhla si z vlasů tužku, kterou si upevnila ve spěchu stočené vlasy, aby jí držely v drdolu. Prohrábla si vlasy rukou, aby je trochu načechrala, a běžela otevřít. Hortense vpadla do předsíně, maminku nepozdravila a dokonce se na ni ani nepodívala.

„Je tady tatínek? Dostala jsem jedna mínus z písemného cvičení. A to jsme ho psali s tou pitomou Ruffonkou!“

„Hortense, mluv slušně, prosímtě! Je to tvoje profesorka.“

„Jo, ale je to kráva.“

Hortense nijak nespěchala dát mamince pusu. Ani nešla do kuchyně vzít si něco k jídlu. Nemrskla svou taškou s učením a kabátem na zem, ale tašku pečlivě uložila a kabát zvedla s elegantním půvabem dívky, která jde na svůj první ples a odkládá svůj kabát v šatně.

„Nedáš mi pusu?“ zeptala se Joséphine a trochu ji zamrzelo, že ve svém hlase postřehla náznak prosebného tónu.

Hortense natočila svou sametově hebkou tvář směrem k matce a přitom si odhrnula vlasy z krku a ramen, aby jí nebylo tak horko.

„Je hrozně teplo! Tatínek by řekl, že je tady úplně jak v tropech.“

„Pojď mi dát opravdickou pusu,“ žadonila Joséphine a cítila, že ztrácí veškerou důstojnost.

„Mami, víš, že nemám ráda, když se na mě takhle lepíš.“

Lehce se pusou dotkla matčiny nastavené tváře a rychle se zas vrátila k původnímu tónu:

„Co bude k obědu?“

Šla ke sporáku a nadzdvihla pokličku na jednom hrnci v očekávání, že se tam vaří něco dobrého. Ve čtrnácti letech už měla držení těla i zjev dospělé ženy. Byla oblečena jednoduše, ale rukávy u košile měla pečlivě vyhrnuté, knoflíček u krku zapnutý, pod límečkem měla připnutou brož a pas si zvýraznila širokým páskem, který dodal jejímu oblečení školačky módní siluetu. Kaštanové vlasy s odstínem mědi podtrhovaly světlou barvu její pleti a velké zelené oči měly lehce udivený výraz, do kterého se však mísilo jisté pohrdání, kterým si všechny kolem sebe udržovala v odstupu. Kdyby chtěl někdo najít slovo, které by ji přesně vystihovalo, bylo by to právě slovo ‚odstup‘. Po kom jen mohla zdědit takovou chladnost? ptávala se Joséphine sama sebe pokaždé, když svou dceru pozorovala. Po mně určitě ne. Připadám si vedle ní jak ušlápnutá!

Je jak ostnatý drát, napadlo ji, když jí dávala pusu. A protože se rozzlobila sama na sebe, že ji taková myšlenka vůbec napadla, vlepila jí ještě jednu pusu, což její dospívající dceru dopálilo a ona se odtáhla.

„Máme hranolky a volské oko…“

Hortense se ušklíbla.

„To není zrovna moc dietní, mami. Neupeklas třeba nějaké maso?“

„Ne, já… Drahoušku, nestihla jsem zajít k…“

„Je mi to jasný. Maso je drahý a my nemáme peníze!“

„Ne, já jsem jenom…“

Joséphine neměla čas dokončit větu, protože druhá dcera vběhla do kuchyně a vrhla se jí do náruče.

„Mami! Maminečko! Na schodech jsem potkala Maxe Barthilleta a on mě pozval, ať se k nim jdu dívat na Petra Pana! Má to na DVD… Jejich tatínek jim ho přivezl! Můžu tam jít dneska večer, jak přijdu ze školy? Na zítřek nic nemáme. Řekni, že můžu, mami, řekni, že můžu!“

Zoé zvedla k matce svůj obličejíček plný důvěry a lásky, ta neodolala, přitiskla ji k sobě a řekla: „Ale ano, drahoušku, to víš, že ano, ty moje holčičko…“

„Max Barthillet?“ hvízdla Hortense. „Ty ji k nim necháš jít? Je stejně starý jako já a přitom chodí do třídy se Zoé. Několikrát už propadl a nakonec půjde do učení. Bude z něho řezník nebo instalatér.

„Být řezník nebo instalatér přece není žádná hanba,“ protestovala Joséphine. „A jestli není studijní typ…“

„Nechtěla bych, aby se s námi moc přátelil. Měla bych strach, že se to všichni dozví! A on nemá zrovna dobrou pověst. Navíc nosí široký kalhoty, pásky s cvočkama a k tomu ty jeho vlasy…“

„Tůdle! Nůdle!“ pokřikovala Zoé. „A vůbec, tebe nepozval, ale mě jo! Že tam půjdu, mami, že jo? Protože mně je to fuk, jestli bude instalatér! A podle mě je Max Barthillet moc hezkej! Co máme k obědu? Umírám hlady!“

„Hranolky a volská oka…“

„Mňam! A mami, budu si moc rozmíchat žloutky? Budu si je moct rozmíchat vidličkou a dát si na to hodně kečupu?“

Hortense udělala rameny pohyb, kterým jasně zhodnotila nadšení své malé sestry. Zoé bylo deset a měla ještě dětské rysy: kulaté tváře, na kterých se jí dělaly dolíčky, baculaté ruce a na nose pihy. Byla celá buclatá, a když se rozhodla vlepit někomu pusu, vrhla se k němu bez zábran. Hned si mu sedla na klín, přitiskla se k němu a hrála si s pramínkem svých kaštanových vlasů. Obtáčela si je kolem prstu.

„Max Barthillet tě pozval proto, aby se seznámil se mnou,“ prohlásila Hortense a bílými zuby se opatrně zakousla do jednoho hranolku.

„Ty seš ale….! Myslíš si pořád, že ti patří úplně všechno. Pozval jenom mě, abys věděla! Na tebe se na schodech ani nepodíval! Vůbec si nevšiml, že tam jsi!“

„Naivita jde ruku v ruce s hloupostí,“ odsekla Hortense.

„Co to znamená, mami?“

„To znamená, že se teď hned přestanete dohadovat a v klidu se najíte!“

„Ty nebudeš jíst?“ zeptala se Hortense.

„Nemám hlad,“ odpověděla Joséphine a sedla si ke stolu s nimi.

„Max Barthillet se může snažit, jak chce,“ řekla Hortense. „Nemá ale šanci. Já bych chtěla někoho, kdo by byl krásný, silný a sexy jako Marlon Brando.“

„Kdo to je ten Marion Bardot, mami?“

„Jeden slavný americký herec, miláčku…“

„Marlon Brando! Je krásnej, úžasnej! Hrál v Tramvaji do stanice touha, tatínek mě na ten film vzal do kina… Říkal, že je to jeden z vůbec nejlepších filmů všech dob!“

„Mňam, ty hranolky máš strašně dobrý, maminečko.“

„Kde vlastně je tatínek? On tady není? Šel na nějakou schůzku?“ napadlo Hortense, když si utírala ústa ubrouskem.

Chvíle, které se Joséphine obávala, byla tady. Podívala se na svou starší dceru a jejich oči se střetly — Hortensin pohled byl tázavý. Pak sklouzla očima na skloněnou hlavu Zoé. Ta byla úplně zaujatá svou činností — namáčela hranolky do žloutku smíchaného s kečupem. Bude jim to muset říct. Nemá smysl to odkládat na později nebo si něco vymýšlet. Stejně by se nakonec dověděly pravdu. Měla by jim to říct každé zvlášť. Hortense svého otce moc prožívala, zdálo se jí, že je ,šik‘ a že ,má úroveň‘ a on by udělal cokoli, jen aby se jí zalíbil. Nikdy nechtěl, aby se před dcerami mluvilo o tom, že mají málo peněz a nejistou budoucnost. Se Zoé takhle nejednal, ale se svou starší dcerou ano. Ta bezvýhradná láska bylo to jediné, co mu zbylo z jeho zářivé minulosti. Hortense mu pomáhala vybalovat kufry, když se vracel z cest, hladila látku, ze které byly ušité jeho obleky, chválila jeho krásné košile, uhlazovala mu kravaty a rovnala je jednu vedle druhé na zvláštní věšák ve skříni. Ty jsi tak hezký, tatínku! Tobě to tak sluší! On se nechával obdivovat, těšilo ho to lichocení, bral ji do náruče a přitom jí vždycky nenápadně podstrčil nějaký malý dáreček, který koupil jenom pro ni. Bylo to jejich tajemství, o kterém věděli jen oni dva. Joséphine je tak několikrát přistihla, vypadali jak dva zamilovaní spiklenci. Cítila, že mezi ně nepatří. V jejich rodině jako by byly dvě kasty: šlechta — Antoine a Hortense — a poddaní, to byla ona a Zoé.

Teď už ale nemohla couvnout. Hortensin studený pohled na ni tíživě doléhal. Čekala od ní odpověď na svou otázku.

„Odešel…“

„Kdy se vrátí?“

„Nevrátí se… tedy aspoň sem ne.“

Zoé zvedla hlavu a Joséphine jí viděla na očích, že se snaží její slova pochopit, ale že se jí to nedaří.

„Odešel… napořád?“ zeptala se Zoé a pusa jí zůstala pootevřená úžasem.

„Bojím se, že ano.“

„On už nebude můj tatínek?“

„Ale jistěže bude! Jenom už tady s námi nebude bydlet.“

Joséphine cítila hrozný strach. Dokázala by klidně říct, kde v jejím těle se ten strach usadil, jak je velký, jak silná je ta obruč, která jí drtí hrudník a svírá ji, že se nemůže nadechnout. Tak ráda by se stulila holčičkám do náruče. Kdyby se tak mohly všechny tři obejmout a vymyslet nějakou kouzelnou říkanku, jako to dělávala ona se sestrou, když byly malé. Byla by chtěla tolik věcí: vrátit čas nazpátek a prožít znovu ty šťastné časy, když se jim narodilo první miminko, návrat z porodnice, pak druhé dítě, první společné prázdniny ve čtyřech, první hádku a první usmíření i to ticho, které nakonec přeroste v odcizení. Přála by si pochopit, kdy pružina praskla a z kluka, kterého si vzala, se stal Tonio Cortès, unavený, popudlivý manžel bez práce, chtěla by zastavit čas a vrátit se v něm nazpátek…

Zoé se rozplakala. Obličejíček se jí nakrabatil, svraštil se a zrudl a vytryskly jí slzy. Joséphine se k ní naklonila a vzala ji do náruče. Zabořila obličej do jemných kudrnatých vlásků své holčičky. Hlavně se taky nesmí rozplakat. Musí zůstat silná a pevná. Musí jim oběma ukázat, že ona strach nemá a že je bude chránit. Začala klidně a rozvážně mluvit. Zopakovala jim všechno to, co psychologické příručky rodičům radí, aby řekli, když dojde k rozchodu. Tatínek má rád maminku, maminka má ráda tatínka, oba mají rádi Hortense a Zoé, ale tatínek a maminka už nedokážou žít spolu, a proto se rozcházejí. Ale tatínek bude mít Hortense a Zoé pořád rád a vždycky tady pro ně bude. Připadalo jí, že mluví o lidech, které nezná.

„Já myslím, že neodešel daleko,“ prohlásila Hortense tichým, sevřeným hlasem. „To je dost ubohý, kam až tohle může zajít! Mělo by mu dojít, že je v koncích a že neví kudy kam!“

Vzdychla, položila zpátky na talíř hranolek, který se právě chystala nakousnout, podívala se na matku a řekla:

„Ach jo, mami, co teď budeš dělat?“

Joséphine se cítila mizerně, ale důkaz, že ji její starší dcera lituje, ji uklidňoval. Byla by si přála, aby Hortense mluvila dál a utěšovala ji, ale rychle se vzpamatovala — tu oporu musí poskytnout ona jí. Natáhla k Hortense ruku a ta ji přes stůl pohladila.

„Ach mami,“ zašeptala Hortense.

„Nepohádali jste se?“ zeptala se Zoé s obavami v hlase.

„Ne, miláčku, dohodli jsme se na tomto řešení jako dva rozumní dospělí lidé. Tatínka to moc mrzí, protože vás má hrozně rád. Víš, on za to nemůže… Jednoho dne, až budeš větší, pochopíš, že v životě neděláme pokaždé jenom to, co chceme. Někdy bychom rádi o věcech rozhodovali, ale nejde to. Tak to prostě je. Na tatínka toho v poslední době bylo moc, a proto se rozhodl, že bude lepší, když odejde, aby nás těmi svými problémy a špatnou náladou nezatěžoval. Přijde na jiné myšlenky a trochu si odpočine a až si zase najde práci, vysvětlí vám, co všechno se mu přihodilo…“

„A potom se vrátí, mami?“

„Nemluv hlouposti, Zoé,“ přerušila ji Hortense. „Tatínek odešel, hotovo, tečka. A nevrátí se, jestli chceš slyšet, co si o tom myslím. Já to nechápu. Celý je to nesmysl. Takovej úlet!“

Když řekla slovo ‚úlet‘, zatvářila se znechuceně a Joséphine pochopila, že to ví. Že ví o otcově známosti. Musela o ní vědět ještě mnohem dřív než ona sama. Byla by si s ní chtěla o tom promluvit, ale v přítomnosti Zoé váhala.

„Jediný problém je, že teď budeme fakt chudí. Doufám, že nám bude dávat nějaký peníze. To snad ale musí, ne?“

„Poslyš, Hortense… My jsme o tom nemluvili.“

Zarazila se, protože si uvědomila, že to, co chtěla říct, by Zoé neměla slyšet.

„Měla by ses jít vysmrkat, miláčku, a umýt si obličej,“ řekla holčičce, sundala ji z klína a postrčila směrem do kuchyně.

Zoé pomalu odešla. Ještě trochu posmrkávala.

„Jak to, že to víš?“ zeptala se Joséphine Hortense.

„Že vím co?“

„Že víš o té… ženské.“

„No, mami, tady v téhle čtvrti to ví už všichni. Vadilo mi to kvůli tobě! Říkala jsem si, jak to děláš, že nic nevidíš…“

„Věděla jsem to, ale zavírala jsem před tím oči.“

Nebyla to pravda. Dověděla se to večer před tím, řekla jí to Shirley, její sousedka na patře, a použila stejné argumenty jako její dcera: „Tak už sakra otevři oči, Joséphine! On tě tady podvádí a ty si toho nevšímáš. Konečně se probuď! Už i prodavačka v pekařství se musí držet, aby se nesmála, když ti podává bagetu!“

„Kdo ti to řekl?“ naléhala Joséphine.

Z pohledu, který na ni Hortense vrhla, ji zamrazilo. Byl studený a plný pohrdání. Takovým pohledem si měří protřelá ženská nezkušené mladé děvče.

„Mami, prosím tě, otevři už konečně oči. Vidělas ses, jak chodíš oblečená? Jak jsi učesaná? Vždyť na sebe vůbec nedbáš. Není divu, že se poohlídl někde jinde. Nejvyšší čas, abys opustila ten svůj středověk a začala žít v naší době.“

Řekla to stejným tónem, se stejným úšklebkem jako její otec. Dokonce použila tytéž argumenty. Joséphine zavřela oči a oběma rukama si zacpala uši. Už toho na ni bylo moc.

„Hortense, já ti zakazuju se mnou takhle mluvit… Jestli se nám v poslední době daří aspoň jakž takž přežít, tak jenom díky mně a díky tomu středověku! Ať se ti to líbí nebo ne. A vyprošuju si, aby ses na mě takhle dívala. Jsem tvoje matka, na to laskavě nezapomínej! A ty musíš… A ty nesmíš… Ty mě budeš respektovat.“

Zakoktala se, sama cítila, že je směšná. K úzkosti, která jí svírala hrdlo, přibyla ještě další obava: že nikdy nebude umět obě dcery vychovat, že nebude mít dost velkou autoritu a že jí úplně přerostou přes hlavu.

Když zase otevřela oči, viděla, že ji Hortense zvědavě pozoruje, jako by ji viděla poprvé, a to, co zahlédla v udiveném pohledu své dcery, ji nijak neuklidnilo. Hrozně se styděla, že se přestala ovládat. Nesmím míchat všechno dohromady, řekla si, musím jít příkladem, mají teď už jenom mě.

„Mrzí mě to, Hortense.“

„To nic, mami. Jsi unavená a není divu, že ti tečou nervy. Běž si na chvíli lehnout, to bude dobrý.“

„Jsi hodná, děkuju. Půjdu se podívat, co dělá Zoé.“

Po obědě, když se holky vrátily zpátky do školy, šla Joséphine zaklepat na dveře své sousedky Shirley. Už teď měla pocit, že nedokáže být sama.

Otevřel jí Shirleyin syn Gary. Byl o rok starší než Hortense a chodil s ní do třídy, ale ona nechtěla, aby chodili ze školy spolu, protože se jí nelíbilo, jak se obléká. Když byla nemocná a chyběla ve škole, radši pak neměla dopsanou látku, jen aby si od něj nemusela půjčovat zápisky a být mu za to vděčná.

„Ty nejsi ve škole? Hortense už odešla.“

„V pondělí nemáme stejné volitelné předměty, já jdu až na půl třetí. Chceš vidět můj nový vynález? Podívej.“

Vytáhl dva menstruační tampony, držel je za šňůrky a rozhoupal je, ale tak, aby se šňůrky do sebe nezapletly. Bylo to zvláštní: pokaždé, když se jeden tampon přiblížil k tomu druhému a vypadalo to, že se do sebe zapletou, rozkmital se a pak se začal točit, nejprve v malých kruzích a ty se pořád zvětšovaly, aniž by Gary musel pohnout prsty. Joséphine ho udiveně pozorovala.

„Objevil jsem pohyb, který nepotřebuje žádný zdroj poháněný energií, která by znečišťovala životní prostředí.“

„Připomíná mi to diabolo,“ řekla Joséphine, jen aby něco řekla. „Máš doma maminku?“

„Je v kuchyni. Něco tam uklízí.“

„A ty jí nepomáháš?“

„Ona nechce, říká, že je radši, když něco vymýšlím.“

„Tak hodně štěstí, Gary!“

„Ani ses mě nezeptala, jak to dělám!“

Zatvářil se zklamaně a máchl oběma tampony ve vzduchu, takže najednou vypadaly jako dva vykřičníky.

„Ty nejsi ani trochu cool.“

Shirley se v kuchyni činila. Měla na sobě velkou zástěru a sklízela se stolu talíře, seškrabovala z nich zbytky, které házela do koše na odpadky, a talíře oplachovala pod proudem tekoucí vody. Mezitím se na sporáku pomalu vařilo nějaké jídlo. Podle vůně, která unikala zpod pokliček, to mohl být králík na cibulce s hořčicovou omáčkou a zeleninová polévka. Shirley byla nadšená propagátorka čerstvých biopotravin. Nikdy nejedla nic z konzervy, nepoužívala ani mražené potraviny a pozorně četla údaje na etiketách jogurtů. Garymu dovolovala sníst jednu chemickou potravinu týdně, aby si, jak říkala, vypěstoval imunitu proti moderní stravě. Prádlo prala jádrovým mýdlem a v ruce a sušila je rozprostřené na velkých ručnících. Málokdy se dívala na televizi, každé odpoledne poslouchala v rádiu vysílání BBC, což byla podle ní jediná rozumná stanice. Byla vysoká, měla široká ramena a husté krátké blond vlasy, velké, jakoby zlatavé oči a dětskou pleť jemně opálenou sluncem. Ten, kdo ji viděl zezadu, by si ji klidně mohl splést s mužem a vrazit do ní, ale ti, kdo šli proti ní, se uctivě rozestupovali, aby ji nechali projít. Napůl muž a napůl žena-vamp, říkávala se smíchem. Kdyby si na mě někdo troufl v metru, můžu mu klidně jednu vrazit a pak ho opatrně vzkřísit! Shirley měla černý pásek v jiu-jitsu.

Byla ze Skotska. Jednou Joséphine vyprávěla, že do Francie přijela studovat hotelovou školu a už tady zůstala. Za to může ten francouzský šarm! Vydělávala si tím, že učila zpěv na konzervatoři v Courbevoie, byznysmenům toužícím po úspěchu dávala hodiny angličtiny a pekla vynikající dorty, které prodávala po patnácti eurech za kus do jedné restaurace v Neuilly. Brali si jich deset týdně. A někdy i víc. U ní doma často voněla zralá zelenina, kynoucí těsto, rozpouštěná čokoláda a karamel, do zlatova opečená cibulka a maso, která se pomalu dusilo ve vlastní šťávě. Svého syna Garyho vychovávala sama a nikdy nemluvila o jeho otci. Když na to téma přišla řeč, udělala posunek naznačující špatné mínění, které měla o mužích obecně a o jednom z nich zvlášť.

„Víš, s čím si hraje tvůj syn, Shirley?“

„Ne…“

„Se dvěma tampóny.“

„Aha… Nedává si je ale do pusy, ne?“

„Ne.“

„No bezva. Aspoň ho nepřekvapí, když mu je nějaká holka strčí pod nos.“

„Shirley!“

„Joséphine, prosímtě, co tě tak šokuje? Je mu patnáct, není už žádný mimino!“

„To pak není žádná poezie, když mu všechno řekneš, ukážeš a vysvětlíš.“

„Poezie, to mě podrž! Tou napálili tak leda tebe! Ty snad znáš nějaké poetické vztahy? Já jsem zažila tak leda situace, kdy na mě někdo ušil boudu a dost mně pak trvalo, než jsem se z toho dostala.“

„Ty jsi tak tvrdá, Shirley!“

„A ty, Joséphine, jsi zase nebezpečná s těmi tvými iluzemi. Tak co je nového?“

„Mám dojem, že se to na mě všechno valí už od rána. Antoine odešel. No, vlastně jsem ho vyhodila. Řekla jsem to sestře a holkám taky. Ach jo, Shirley, já myslím, že jsem udělala hroznou blbost.“

Třela si paže rukama, jako by se chtěla zahřát, třebaže byl teplý květnový den. Shirley jí velitelským pohybem přisunula židli.

„Nejsi první žena v 21. století, kterou někdo opustil. Takových nás je! A něco ti řeknu: dá se to přežít, a není to ani tak strašný. Je pravda, že zpočátku je to těžký, ale po čase zjistíš, že už si ani nedokážeš představit, jaké by to bylo, kdybys nebyla sama, a dojde ti, že by ti ta samota scházela. Jak nás ti trubci oplodní, tak se jich zbavujeme. Ostatně tak to dělají samice všech zvířat. Je to fakt úleva! Mě dokonce teď někdy popadne chuť udělat si malou večeři při svíčkách, jen tak, sama pro sebe…“

„Tak daleko zatím já ještě nejsem.“

„To já vím. Tak mi to pověz… Stejně to už muselo přijít! Gary, měl bys už jít do školy, vyčistil sis zuby? Věděli to všichni, jenom ty ne. Byla to sprosťárna.“

„To mi Hortense říkala taky. Chápeš to? Moje čtrnáctiletá dcera věděla něco, o čem jsem já neměla ani tušení! Musela jsem vypadat jak blbka. Ale víš co? Teď je mi to jedno a dokonce si říkám, jestli by bývalo nebylo lepší, kdybych nic nevěděla.“

„Zlobíš se na mě, že jsem ti to řekla?“

Joséphine se dívala na svou přítelkyni, na její čistý a jemný obličej s několika pihami na krátkém, trošku zvednutém nose a na její protáhlé, medově zelené oči. Pomalu zakroutila hlavou.

„Nikdy bych se na tebe nedokázala zlobit. Nemáš v sobě špetku zlomyslnosti. Myslím, že jsi ten nejhodnější člověk na světě. A potom, ta holka, víš ta Mylène, ta za nic nemůže! On by se na ni nikdy ani nepodíval, kdyby býval mohl chodit dál chodit do práce. To je tím, co se mu přihodilo v práci. Když člověka ve čtyřiceti letech prostě nechají stát na kraji cesty, tak to je podle mě nelidské!“

„Přestaň se v tom nimrat, Jo. Nakonec si ještě začneš myslet, že za to za všechno můžeš ty!“

„No každopádně jsem ho vyhodila já. Zlobím se na sebe, Shirley. Měla jsem být tolerantnější, měla jsem pro něj mít větší pochopení.“

„Jo, ty mícháš hrušky s jabkama! To, co se dneska stalo, prostě přijít muselo… Je lepší skončit to teď. Za chvíli byste se začali nesnášet! No tak, seber se… Chin up!“

Joséphine jen zavrtěla hlavou, nebyla schopná říct jediné slovo.

„No to je něco! Taková báječná ženská a sesype se z toho, že ji opustil chlap! Pojď, uvařím ti kafe a dáš si kousek čokolády a uvidíš, že to bude lepší!“

„Nemyslím, Shirley. Mám takový strach! Co s námi bude? Nikdy jsem nežila sama. Nikdy! Nedokážu to! A co holky? Budu je muset vychovávat sama, jejich otec tady nebude, aby mi pomohl. Mám u nich přitom tak malou autoritu.“

Shirley se zastavila, došla ke své přítelkyni, vzala ji kolem ramen a přiměla ji, aby se na ni podívala.

„Jo, řekni mi přesně, z čeho máš strach? Když má člověk strach, musí se na něj podívat zpříma a pojmenovat ho. Jinak tě ten strach zavalí a smete tě jak obrovská vlna.“

„Ne, teď ne! Nech mě… Teď se mi o tom nechce přemýšlet.“

„Ale ano, řekni mi, čeho se bojíš…“

„Neříkalas prve něco o kávě a o čokoládě?“

Shirley se usmála a otočila hlavu ke kávovaru.

„OK, ale jen tak z toho nevyklouzneš.“

„Kolik ty přesně měříš, Shirley?“

„Metr sedmdesát devět, ale nepokoušej se změnit téma… udělám ti arabskou kávu, nebo chceš tu z Mozambiku?“

„Kterou chceš… mně je to jedno.“

Shirley vytáhla balíček kávy, dřevěný mlýnek, nasypala do něj kávová zrna, dala si ho mezi kolena a pravidelným pohybem otáčela kličkou. Přitom se stále na svou přítelkyni dívala. Říkávala často, že když člověk mele kávu ručně, dobře se mu přitom přemýšlí.

„Moc ti to sluší, jak tady tak sedíš, v té zástěře…“

„Nesnaž se uniknout tím, že budeš vymýšlet komplimenty.“

„Já si připadám tak ošklivá.“

„Z toho ale strach nemáš, ne?“

„Kdo tě naučil říkat věci takhle přímo? Tvoje matka?“

„Život… Ušetří ti to čas. Ale ty zase podvádíš. Pořád se vyhýbáš tomu podstatnému.“

A tak Joséphine zvedla oči k Shirley a začala mluvit. Ruce přitom svírala mezi koleny. Mluvila hrozně rychle, občas se zakoktala, začala znovu, a pořád opakovala to stejné.

„Mám strach, bojím se všeho, jsem toho plná… Přála bych si umřít, hned tady a teď, abych už nic nemusela řešit.“

Shirley ji celou tu dobu pozorovala, očima ji povzbuzovala, jako by říkala: dál, pokračuj, řekni to ještě přesněji.

„Bojím se, že to nedokážu, že skončíme pod mostem, bojím se, že nás vystěhují, bojím se, že už nikdy nebudu nikoho milovat, bojím se, že přijdu o práci, že už nebudu mít žádný nápad ani pořádnou myšlenku, bojím se, že zestárnu, že budu tlustá, bojím se, že umřu úplně sama, bojím se, že už se nikdy nebudu smát, že budu mít rakovinu prsu, bojím se, co bude zítra…“

Dál, povídej dál, říkal Shirleyin pohled, jakoby ji stále popoháněl, všechen hnis musíš dostat z toho vředu ven, řekni mi, z čeho máš největší strach. Ten, co tě tak paralyzuje a brání ti růst, co ti brání, aby se z tebe stala ta úžasná Jo, na kterou ve všem, co se týká středověku, nikdo nemá, která ví všechno o katedrálách, šlechticích a hradech, nevolnících a obchodnících, o paních a dámách, kněžích a prelátech, čarodějnicích a šibenicích a umí o nich tak krásně vyprávět, že mám občas sama chuť se do toho jejího středověku vrátit. Cítím, že ti něco chybí, že máš nějakou bolest, že jsi kvůli něčemu rozrušená a to tě vyvádí z rovnováhy, jako by ti něco ohýbalo záda. Pozoruju tě celých těch sedm let, co tu bydlíme na stejném patře a ty za mnou chodíš na kafe a popovídat si, když manžel není doma…

„No tak,“ zašeptala Shirley, „už to vysyp.“

„Přepadám si strašně ošklivá. Říkám si, že se do mě už nikdy žádnej chlap nezamiluje. Jsem tlustá, neumím se oblékat a nevím, jak se mám učesat, aby mi to slušelo. A budu jenom čím dál starší.“

„To čeká na každou.“

„Ne, v mém případě to půjde dvakrát tak rychle. Protože, jak vidíš, já se nesnažím, nechávám to prostě být. Já to vím.“

„A kdo ti prosímtě nasadil tyhle brouky do hlavy? On, ještě než odešel?“

Joséphine zavrtěla hlavou a popotáhla.

„To mi nikdo nemusel říkat. Stačí, když se podívám do zrcadla.“

„No a co dál? Čeho se bojíš nejvíc na světě? Co se ti zdá, že nejde překonat?“

Joséphine zvedla k Shirley oči a tázavě se na ni zadívala.

„Ty to nevíš?“

Joséphine zavrtěla hlavou. Shirley se jí dlouze zadívala do očí a pak řekla s povzdechem:

„Teprve až zjistíš, z čeho máš strach, ten původní, od kterého se odvíjejí všechny další, přestaneš se úplně bát a konečně budeš sama sebou.“

„Shirley, ty mluvíš jako nějaká kazatelka.“

„Nebo čarodějnice. Ve středověku by mě šupem upálili!“

Opravdu to byla zvláštní scéna. Seděly v kuchyni, na sporáku se v hrncích vařilo jídlo, zpod pokliček unikala pára. Shirley seděla vzpřímeně, na sobě měla velkou zástěru a koleny svírala mlýnek na kávu, Joséphine byla unavená, celá červená v obličeji, skleslá, a když mluvila, choulila se čím dál tím víc do sebe, až nakonec úplně umlkla, zhroutila se na stůl a jen plakala. Shirley ji zarmouceně pozorovala, pak natáhla ruku a hladila ji po hlavě, jako hladíme malé dítě, když chceme, aby se uklidnilo.

„Co děláš dneska večer?“ zeptala se Bérengère Clavetová Iris Dupinové a odstrčila od svého talíře kousek bagety. „Jestli máš čas, mohly bychom jít spolu na Markovu vernisáž.“

„Máme dneska doma rodinnou večeři. Ta Markova vernisáž je dnes večer? Myslela jsem, že to bude až příští týden.“

Scházely se v této restauraci každý týden. Jednak aby si popovídaly, a pak také, aby jim neuniklo, co se právě ve společnosti děje. Všechno se jim odehrávalo přímo před očima. Politikové si potichu sdělovali informace, filmová hvězdička potřásala dlouhými vlasy, aby udělala dojem na režiséra, byly tam dvě tři superštíhlé manekýnky, jedna z nich se právě uhodila o roh stolu. U vedlejšího stolu seděl jeden stálý host. Trochu připomínal krokodýla, který číhá na kořist. Tou kořistí pro něj byly drby, a nebylo tak těžké je ulovit.

Bérengère vzala znovu do ruky svůj kousek bagety a bezmyšlenkovitě do ní dloubala.

„Už se tam na mě chystají. Každým svým pohledem mě budou zkoumat a sledovat, jak mi je. Nic ovšem neřeknou, už je znám. Na to jsou až moc dobře vychovaní! Ale v očích ty otázky mít budou. Tak co ta Clavetová? Jak to nese? Není moc smutná, že ji nechal? Vypadá na to, že by si chtěla řezat žíly? Mark se tam bude promenovat s tou svou novou přítelkyní… a mně z toho bude mizerně. Ze všeho toho ponížení a zlosti, z lásky a žárlivosti.“

„Nemyslela jsem si, že jsi schopná takového množství citů.“

Bérengère pokrčila rameny. Ať si Iris myslí, co chce, roztržka s Markem byla sama o sobě dost bolestná a není potřeba k ní ještě přidávat veřejné ponížení.

„Víš, já je znám. Budou jak na číhané. A já budu směšná.“

„Tvař se nenuceně a nechají tě na pokoji. To ti jde, tvářit se zle, žádné velké úsilí tě to stát nebude.“

„Jak tohle můžeš říct?“

„Protože mně nenamluvíš, že ta tvoje ješitnost by mohla být láska. Jsi uražená, ale ne zraněná.“

Bérengère zmáčkla pravým ukazováčkem střídku chleba, udělala z ní placičku a začala z ní vyvalovat tenkou ruličku, která postupně černala, až na bílém ubruse vypadala skoro jako nějaký had. Pak rychle zvedla hlavu a vrhla vražedný pohled na svou přítelkyni, která se právě skláněla k tašce, aby z ní vylovila zvonící mobil.

Bérengère chvíli váhala, jestli má prolévat slzy nad vlastním osudem, nebo jí má bryskně odpovědět. Telefon mezitím přestal zvonit a Iris ho položila na stůl. Ironicky se podívala na svou přítelkyni. Bérengère se rozhodla. Když šla na tenhle oběd, zařekla se, že Iris nic neřekne, že ji uchrání těch řečí, které vytrvale kolovaly po Paříži. Teď však neměla na vybranou. Iris ji právě zranila a udělala to tak samozřejmě a s takovým pohrdáním, že nemohla jinak a musela jí to oplatit. Vrať jí to! Jen jí to vrať! křičela celá její bytost. Ostatně, řekla si, aby zahnala poslední pochybnosti, bude lepší, když se to dozví ode mě, všichni už o tom mluví a ona pořád nic neví.

Nebylo to ostatně poprvé, co se jí Iris takhle dotkla. Vlastně se to stávalo čím dál častěji. Bérengère už nedokázala snášet, s jakou povrchní roztržitostí jí Iris všechno odkývala. Byla v tom jakási krutost. Měla pocit, že s ní jedná jako s nějakým lajdákem, kterému už posté vysvětluje trojčlenku. Přišla o milence, jistě, manžel ji nudil, jak jinak, nevěděla, co si počít se svými čtyřmi dětmi, ano, to je mrzuté, mohla se zbláznit z drbů a pomluv, pochopitelně. Už se nenechá jen trápit, bude se bránit. Rozhodla se ale ještě chvíli počkat, než vystřelí první šíp, a tak si položila lokty na stůl, rukama si podepřela bradu a poznamenala s širokým úsměvem:

„To, cos mi právě řekla, není zrovna moc milé.“

„Možná to není moc milé, ale je to naprosto přesné, ne? Chceš, abych dělala jakoby nic, abych ti lhala? A abych tě litovala?“

Znělo to monotónně a unaveně. Bérengère medovým hlasem zaútočila.

„Všichni nemohou mít tak krásného, inteligentního a bohatého manžela, jako máš ty! Kdyby byl Jacques jako Philippe, vůbec by mě nenapadlo mu zahýbat. Byla bych věrná, hezká a milá… A vyrovnaná!“

„Vyrovnanost nevyvolává touhu, to bys měla vědět. Jsou to dva pojmy, které spolu vůbec nesouvisí. Můžeš být klidná a vyrovnaná ve vztahu ke svému manželovi, a s milencem můžeš prožívat horoucí vášeň.“

„Takže… ty máš milence?“

Odpověď, kterou jí dala Iris, Bérengère překvapila, a ona zareagovala touto drsnou a přímou otázkou. Iris si ji překvapeně změřila pohledem. Byla zvyklá, že Bérengère většinou jednala s větším důvtipem a taktem. Překvapilo ji to natolik, že se zády opřela o opěradlo židle a odpověděla bez rozmyšlení:

„A proč ne?“

Ve zlomku vteřiny se Bérengère narovnala a naklonila se k Iris. Její oči se změnily ve dvě úzké štěrbiny hořící zvědavostí; ústa měla pootevřená, jakoby připravená vychutnat tuto úžasnou novinku. Iris se na ni dívala a všimla si, že se jí maličko zvedá horní ret a ujíždí jakoby trošku nalevo. Každá žena totiž posuzuje nelítostně vzhled té druhé, byť by to byla její přítelkyně. Neunikne jí sebemenší detail a číhá na každou známku stárnutí. Iris si vždycky říkala, že tenhle číhavý pohled je tím nejpevnějším poutem, které drží pohromadě ženská přátelství. Kolik jí asi je? Je mladší nebo starší než já? A o kolik? Tyhle výpočty, bleskurychle a kradmo prováděné mezi dvěma doušky kávy nebo dvěma poznámkami, jen aby se člověk ujistil nebo naopak zklamal, vytváří mlčenlivé spiklenectví a tichou solidaritu.

„Ty sis nechala zvětšit rty?“

„Ne… Ale ty mi řekni…“

Bérengère už nedokázala dál vyčkávat, skoro se třásla nedočkavostí, celým svým tělem jako by prosila a říkala: Jsem tvoje nejlepší přítelkyně, mně to přece musíš říct jako první. U Iris ta její netrpělivost vyvolala pocit lehkého znechucení, který se pokusila rozptýlit tím, že se snažila myslet na něco jiného. Znovu se zadívala na obrys jejího horního rtu, který byl na jedné straně trochu nafouknutý.

„Tak proč ho máš nadzvednutý?“

Prstem se dotkla levého koutku jejích úst a lehce poklepala na to mírně nafouklé místo. Bérengère podrážděně pohnula hlavou, aby se vyprostila.

„Opravdu to vypadá divně, tady nalevo ti ret malinko ubíhá vzhůru. Nebo že by to byla zvědavost, která ti tak deformuje ústa? Nudíš se tolik, že se snažíš ulovit i ty nejpitomější drby a máš z nich radost?“

„Přestaň, jsi zlá!“

„Můžeš být klidná, tobě nebudu nikdy sahat ani po paty.“

Bérengère se otráveně opřela zády o opěradlo své židle, tvářila se nenuceně a upírala pohled na vchodové dveře. V restauraci byla spousta lidí, ale nikdo, koho by znala. Uklidňovalo ji, když mohla k obličeji nebo k účesu přiřadit nějaké jméno, ale nebyl tam nikdo známý, kdo by aspoň trochu rozptýlil její zvědavost. Vyšla jsem z módy já nebo tohle místo? říkala si v duchu. Lokty měla položené na opěradlech židle, která ji tlačila do zad.

„Chápala bych, že potřebuješ… společnost. Jsi vdaná už tak dlouho. A touha nevydrží věčně, když si každé ráno vedle sebe v koupelně čistíte zuby.“

„To se pleteš, ráno v koupelně je docela sexy.“

Bérengère pokrčila rameny.

„To není možné… ne po tolika letech manželství.“

A, pomyslela si, ne po tom, co jsem se právě dověděla!

Chvíli váhala a pak dodala chraplavým a tlumeným hlasem, který vzbudil Irisinu pozornost:

„Víš, co se povídá o tvém muži?“

„Nevěřím tomu.“

„Já také ne. Je to otřesné!“

Bérengère zavrtěla hlavou, jako by ze sebe nemohla setřást tíhu toho sdělení. Zavrtěla hlavou také proto, aby získala ještě trochu času a prodloužila očekávání své přítelkyně. A konečně zavrtěla hlavou i proto, aby si vychutnala tu lahodnou chuť jedu, který právě ukápla. Iris sedící naproti ní nehnula brvou. Její dlouhé prsty s červeně nalakovanými nehty si pohrávaly se záhybem bílého ubrusu a to bylo jediné, co by se snad dalo považovat za projev nervozity. Bérengère by byla ráda, kdyby Iris její útok odrazila, ale uvědomila si, že to vůbec není její způsob. Silnou stránkou její přítelkyně byla netečnost, která téměř hraničila s totální lhostejností. Jako by se jí nikdy nic nemohlo dotknout.

„Říká se… Chceš to vědět?“

„Když ti to udělá radost.“

V očích Bérengère se objevil záblesk potlačeného potěšení, které jen tak tak že nepropuklo naplno. To musí být vážné, pomyslela si Iris, kvůli nějakým bezvýznamným řečem by tohle nedělala. A to se tváří, že je moje přítelkyně. Komu asi Philippa bude chtít strčit do postele? Philippe je muž, po kterém ženy pošilhávají: je krásný, brilantní, má spoustu peněz. Podle Bérengère má tedy všechna NEJ. A taky je nudný, povzdechla si v duchu Iris a pohrávala si s nožem. Ale aby to poznaly, musely by s ním žít. S tím mužem, kterého jí všechny tolik záviděly, sdílela ubíjející každodenní život jen ona sama. Je to divné, takové přátelství, které spočívá v tom, že jeden nešetří toho druhého, kterého má rád, a snaží se najít jeho nejcitlivější místo a do něho bodnout.

Znaly se už dlouho. Intimita dvou žen, které se vzájemně posuzují, ale nemohou se přitom jedna bez druhé obejít, je krutá. Jejich přátelství bylo občas nevraživé a občas něžné, každá už poznala síly a možnosti té druhé a byla připravená buď kousnout nebo ošetřovat rány. Podle toho, jakou má zrovna náladu. A podle toho, jak velké je nebezpečí. Protože kdyby se mi přihodilo něco vážného, uvažovala Iris, Bérengère by stála při mně. Byly rivalky, když měly možnost seknout nebo kousnout, ale spojenkyně, když jedna z nich zakolísala.

„Chceš to vědět?“

„Jsem připravená na nejhorší,“ řekla Iris s pobavenou ironií.

„No, víš, určitě je to nesmysl…“

„Tak si pospěš, protože já za chvíli zapomenu, o čem jsme to mluvily, a to pak bude mnohem míň zábavné.“

Čím víc si Bérengère dávala na čas, tím hůř se Iris cítila. Cítila, že její váhavost znamená bezpochyby jednu jedinou věc: ta informace má cenu zlata. Jinak by ji totiž Bérengère prozradila bez zaváhání, mezi dvěma výbuchy smíchu nad tím, jak je to nehorázné.

„Philippe má prý vážný vztah, který je… zvláštní povahy. Aspoň tak mi to dnes ráno řekla Agnès.“

„Ta mrcha! Ty se s ní ještě vídáš?“

„Občas mi zavolá…“

Volaly si každé ráno.

„Ale, víš, ona toho napovídá…“

„Jestli je někdo dobře informovaný, tak je to ona.“

„A směla bych vědět, s kým to ten Philippe laškuje?“

„V tom je právě ta potíž.“

„A je to vážné?“

Bérengère svraštila obličej, takže vypadla jako znechucený pekinéz.

„Je to tak vážné, že…?“

Bérengère pokývala hlavou.

„Takže proto ses rozhodla, že budeš tak hodná a řekneš mi o tom.“

„Dověděla by ses to tak jako tak a podle mě je lepší, když na to budeš připravená a budeš tomu moct čelit.“

Iris přitiskla ruce k tělu a čekala.

„Přineste mi účet,“ řekla číšníkovi, který procházel kolem jejich stolu.

Zaplatila i za Bérengère. Byla v tom směsice vladařského postoje a šlechetnosti. Líbila se jí ledová elegance Andrého Chéniera, s níž stoupal na popraviště a přitom si založil stránku knihy, kterou právě četl.

Zaplatila a vyčkávala.

Bérengère se kroutila rozpaky. Byla by ráda pokračovala v tom, co načala, a přitom se zlobila sama na sebe, že se nechala svést k pomluvám. Její radost trvala jen krátce, ale tušila, že škody, které způsobila, bude třeba napravovat ještě dlouho. Bylo to však silnější než ona: musela jí ublížit. Působit bolest jí dělalo dobře. Někdy si slibovala, že tomu odolá, že pomlouvat nebude, a pak to chvíli vydržela a uhlídala svůj jazyk na uzdě. Ale ten čas, po který to vydržela, se dal měřit stopkami. Byla jako potápěč, který jde pod vodu se zadrženým dechem, na jedno nadechnutí. Ani ona neměla dlouhou výdrž.

„Ty, Iris, mě to tak mrzí… Neměla jsem o tom… Teď se na sebe zlobím.“

„Nezdá se ti, že trochu pozdě?“ odpověděla Iris ledovým tónem a pohlédla přitom na hodinky. „Musím už jít. Takže jestli to budeš pořád protahovat, tak to nedokončíme.“

„No prostě… Prý chodí s nějakým… s jedním…“

Bezmocně na Iris zírala.

„S jedním… s tím…“

„Bérengère, přestaň koktat! S kým?“

„S jedním advokátem, který s ním pracuje…,“ vyhrkla ze sebe Bérengère.

Chvíli bylo ticho a pak si Iris Bérengère změřila pohledem.

„To je originální,“ řekla. Snažila se, aby její hlas zněl neutrálně. „To bych nečekala… Děkuji ti, díky tobě teď budu o něco chytřejší.“

Vstala, sebrala svou kabelku a začala si natahovat tenké rukavičky z růžové příze. Navlékala si pečlivě jeden prst po druhém, jako by jí to nějak pomáhalo rovnat si myšlenky. Náhle si uvědomila, od koho ty rukavice má, sundala je a položila na stůl před Bérengère.

A vyšla ven.

Nezapomněla číslo řady ani číslo svého parkovacího místa a nastoupila do vozu. Malou chvíli v něm zůstala sedět. Seděla rovně, s napřímenými zády, protože ji matka tak vychovala. Nemohla se ani pohnout, tak byla zdrcená bolestí, kterou ještě necítila, ale o které věděla, že je nablízku. Netrpěla, byla zmatená. Jako by jí v těle vybuchla bomba a ona se roztříštila na tisíc kousků. Deset minut seděla bez hnutí. Nechtěla o ničem přemýšlet. Říkala si, že vlastně neví, co si o tom má myslet, že neví, co opravdu cítí. Po deseti minutách ke svému údivu postřehla, že se jí chvěje nos a třesou ústa a že se v koutcích jejích krásných a velkých modrých očí objevily slzy. Utřela si je, popotáhla nosem a otočila klíčkem, aby nastartovala.

Marcel Grobz v posteli natáhl ruce, aby si přitáhl blíž tělo své milenky. Ta se však od něho prudkým pohybem odsunula a ostentativně se k němu otočila zády.

„Ale broučku, tak už netrucuj. Víš dobře, že to nesnáším.“

„Já ti povídám něco strašně důležitýho a ty mě neposloucháš.“

„Ale jo…. ale jo… Tak pojď sem… Slibuju, že už tě budu poslouchat.“

Josiane Lambertová se protáhla. Její krajková, slézově růžová noční košilka se při tom v místě, kde se dotýkala těla jejího milence, shrnula. Měl velké břicho, které mu překypovalo přes boky, na hrudníku mu vyrůstaly rezavé chlupy a plešatou lebku zdobil věneček blonďatých vlasů s nádechem do rezava. Nebyl to žádný mladík, tenhle Marcel, ale měl živé modré oči a pronikavý lišácký pohled, a díky nim vypadal mnohem mladší. „Ty tvoje očiska vypadají na dvacet,“ šeptávala mu Josiane po milování.

„Posuň se, zabíráš moc místa. Tys ztloustl, podívej! Tady máš špek!“ řekla a štípla ho do boku.

„Mám teď pořád jenom samý pracovní obědy. Doba je těžká. Musíš lidi přesvědčit, a když je chceš přesvědčit, je potřeba trochu otupit jich nedůvěru, a na to nejlíp funguje jídlo nebo pití. Jenomže sám musíš jíst taky.“

„Dobrá! Tak co kdybych ti teď přinesla skleničku a ty mě budeš poslouchat.“

„Zůstaň tady, broučku! No tak… Já tě poslouchám. Tak povídej!“

„No, takže…“

Stáhla si přikrývku těsně pod svá velká bílá prsa protkaná drobnými žilkami, takže pro Marcela bylo těžké od nich odvrátit pohled.

„Musíš si nějak víc zavázat Chavala, měl bys mu dát práci, ve které bude mít odpovědnost a pocit důležitosti.“

„Bruna Chavala?“

„Ano.“

„A proč? Ty ses mi snad do něho zamilovala?“

Josiane Lambertová se zachechtala. Zbožňoval ten její hluboký a chraplavý smích, kdy se jí brada úplně ztratila ve třech podbradcích, které se začaly lehce natřásat.

„Mmmm! Mně se ten tvůj krk tak líbí…“ zamumlal Marcel Grobz a zabořil svůj obličej do jednoho z měkoučkých podbradků své milenky. „Znáš to o tom upírovi, jak řekl jedné ženské, než se jí zakousl do krku…“

„Neznám,“ řekla Josiane, která chtěla pokračovat v hovoru, a nelíbilo se jí, že ji Marcel přerušil.

„Děkuji ti, drobečku, teď tě kousnu do krčku…“

„No to je fakt legrační! Už jsi s těma svýma historkama skončil? Už můžu mluvit?“

Marcel Grobz se zatvářil zkroušeně.

„Já už mlčím, broučku.“

„Takže, říkala jsem ti…“

On ale znovu zanořil obličej do jednoho z nesčetných záhybů jejího smyslného těla.

„Marceli, jestli budeš takhle pokračovat, tak já začnu stávkovat. A zakážu ti, aby ses mě čtyřicet dnů dotkl, a čtyřicet nocí taky! A říkám ti, že tentokrát to dodržím.“

Posledně, když chtěl ten čtyřicetidenní zákaz zrušit, jí musel koupit perlový náhrdelník. Tvořilo ho jednatřicet perel kultivovaných v jižních mořích a měl platinový uzávěr ve tvaru koule posázený broušenými diamanty. „A musí mít taky certifikát!“ požadovala Josiane, „jedině pod tou podmínkou složím zbraně a nechám tě, aby ses mě těma tvýma tlapama dotkl!“

Marcel Grobz byl do těla Josiane Lambertové dočista blázen.

Obdivoval její bystrý úsudek a selský rozum.

Takže souhlasil, že ji bude poslouchat.

„Musíš si Chavala zavázat, jinak ti přejde ke konkurenci.“

„Já ale skoro žádnou konkurenci nemám, všechny jsem je už zlikvidoval!“

„To si jen namlouváš, Marceli. Možná jsi je teď zlikvidoval, to jo, ale jednoho krásnýho dne se můžou zase probrat k životu a pak oddělají zase oni tebe. Zvlášť když jim Chaval pomůže… Ale fakt, dej na mě!“

Seděla teď napřímeně, kolem těla měla obtočené růžové prostěradlo, tvářila se vážně a trochu se mračila. Brala vážně všechno, byznys i milování. Byla to žena, která všechno dělá na rovinu.

„Je to úplně jednoduchý: Chaval je výbornej účetní a navíc je schopný prodejce. Nechtěla bych se jednou dožít toho, že bys měl proti sobě chlapa, co perfektně zvládá tyhle dvě věci zároveň. Jako obchodník vydělává peníze na klientech a jako účetní z nich umí vytěžit maximum. Většina lidí umí jen jedno z toho.“

Teprve teď se Marcel nadzvedl na lokti a začal pozorně poslouchat, co říká jeho milenka.

„Obchodníci umí prodávat, ale málokdy perfektně rozumí těm jemnějším finančním stránkám obchodní transakce, jako jsou způsob platby, lhůta splatnosti, náklady spojené s dodáním zboží nebo dohodnuté slevy. I ty sám, kdybych tady nebyla, bys měl dost problémů s …“

„Víš moc dobře, broučku, že já už bez tebe žít nemůžu.“

„To říkáš ty. Já bych chtěla víc hmatatelných důkazů.“

„Mně to jako účetnímu moc nejde…“

Josiane se usmála na důkaz toho, že se touto poznámkou nenechá ošálit a pokračovala ve své argumentaci.

„A právě tyhle přesný věci, tahle finanční stránka působí, že máš pak konečnou marži trojcifernou, dvojcifernou nebo vůbec žádnou!“

Marcel Grobz teď seděl polonahý na posteli, hlavou se opíral o její mosazné šprušle a rozhodným hlasem odpověděl.

„To znamená, že dokud Chaval tohle všechno nepochopí, nepostaví se proti mně a nebude mě ohrožovat…“

„Tak si ho pojďme zavázat!“

„A kam bysme ho tak dali?“

„Do vedení podniku. A zatímco se on bude snažit, aby měl výsledky, můžeme se my věnovat rozšiřování podniku. Ty teď vůbec nemáš čas myslet dopředu. Nic v tom směru neděláš, jenom reaguješ na to, co je zrovna potřeba. A přitom jsi nejlepší v tom, že dovedeš dýchat s dobou, ve které žiješ, umíš zavětřit a dokážeš předvídat, co budou lidi chtít. Zavážeme si Chavala, necháme ho, ať to odedře v přítomnosti, a my zatím můžeme myslet na budoucnost. To by nebylo špatný, ne?“

Marcel Grobz zbystřil. Bylo to poprvé, co řekla „my“, když mluvila o podniku. A řekla to víckrát po sobě. Trochu se zaklonil, aby na ni lépe viděl: když mluvila, byla trochu zrudlá v obličeji, tvářila se soustředěně a její světlé obočí se jí nad nosem spojovalo do písmene V. Uvědomil si, že tahle ideální milenka, která necouvne před žádnou sexuální praktikou a umí spoustu věcí, má také svoje velké ambice. To je něco jiného než moje manželka. Ta, když by mně měla dát, tak dělá ksichty a ještě se toho člověk dočká, leda tak když zvolí novýho papeže. Můžu ji do toho tlačit, jak chci, a stejně se ničeho nedočkám. To Josiane, ta se s tím nemaluje. Jakýmkoli způsobem, který si jen dokázal představit, ho dokázala poslat do nebe, až hlasitě křičel, hladila ho a svírala stehny, a když dozněla poslední milostná křeč, vzala ho do náruče, uklidnila ho a dřív, než ho znovu poslala do postelového nebe, ještě dala k dobru jemnou analýzu života podniku. Úžasná žena! říkal si. Skvělá milenka! Velkorysá. Pořád při chuti. Sladká při milování, neústupná, když jde o práci. A to její hebké bílé a smyslné tělo. Jako by snad ani neměla kosti!

Josiane pro něj pracovala už patnáct let. V jeho posteli se octla krátce poté, co ji přijal na místo sekretářky. Když přišla do firmy, byla to malá, bezvýrazná a smutná žena. Pod jeho vlivem však úplně rozkvetla. Měla jenom diplom z jakési zastrčené školy, kde se naučila psát na stroji a základní pravopis. Z jejího zmateného životopisu bylo zřejmé, že na žádném místě nevydržela dlouho. Marcel se rozhodl, že jí bude důvěřovat. V té malé ženě, která stála před ním, byla jakási potměšilost nebo zatvrzelost, která se mu zalíbila, aniž vlastně věděl proč.

Vypadala, že je už dopředu naježená, a byla připravená seknout drápkem. Mohl se z ní klidně vyklubat spojenec, ale také obávaný protivník. Je to panna nebo orel, řekl si tehdy Marcel. Ve své podstatě byl hráč, a tak ji zaměstnal. Pocházela ze stejného prostředí jako on. Život se s ní nemazlil. To, čím byla, z ní udělali různí surovci, co se na ni nalepili a zatáhli ji do svých kšeftů, aniž by se tomu mohla nějak bránit. Když se tak na ni Marcel díval, rychle pochopil, že tak jako on sám, ani ona nechce nic jiného než dostat se z toho bahna pryč. „Plat mám tady mizerný, s tím by se mělo něco udělat,“ prohlásila po devíti měsících práce. Tenkrát ji poslechl, a nejen to: udělal z ní svou milenku, která ho okouzlovala tělem i bystrostí. Postupně vyšachovala všechny jeho ostatní milenky, které ho obšťastňovaly v jeho bezútěšném manželském životě. Nelitoval toho. S Josiane se nikdy nenudil. Jestli něčeho litoval, pak jen toho, že se oženil s Henriettou. S tou Špejlí, co se věčně tváří utrápeně. Vypadala jako boží umučení, ale v tempu, jakým utrácela peníze, byla nedostižná. Z jeho konta svižně odčerpávala peníze, ale nic za to od ní nedostával — ani tělo, ani srdce. Co já jsem to byl za vola, že jsem si ji vzal! Myslel jsem, že mi to pomůže dostat se nahoru. To teda byl výtah! Nevyvezla mě nikam, zůstali jsme trčet v přízemí.

„Posloucháš mě, Marceli?“

„Ale ano, broučku.“

„Čas specialistů je u konce! Firmy teď nevědí, co s nima. Doba si žádá lidi, co umí všechno a navíc to umí výborně. A to je právě Chaval!“

Marcel Grobz se usmál.

„Já jsem ale taky takový, to ti snad nemusím připomínat!“

„Však právě proto tě miluju, Marceli!“

„Tak mi o tom Chavalovi ještě něco řekni.“

A zatímco Josiane vyprávěla o životě a kariéře jeho zaměstnance, kterého sotva znal, hlavou mu běžely vzpomínky na jeho vlastní život. Pocházel z židovské rodiny polských emigrantů, kteří se usadili v Paříži, ve čtvrti blízko Bastilly. Otec byl krejčí, matka pradlena. Žili ve dvou místnostech a měli osm dětí. Marcel zažil málo lásky a pohlazení, zato hodně facek. K jídlu často míval jenom suchý chleba. Vyrostl vlastně sám. Zapsal se na nepříliš solidní školu a vystudoval chemii, jen aby měl diplom. Na své první místo nastoupil ve firmě, která vyráběla svíčky.

Teprve tam se všechno naučil. Šéf neměl děti a jeho si oblíbil. Půjčil mu peníze, aby mohl koupit první podnik, který se octl v potížích. A pak i druhý… Mluvívali o tom spolu večer, když zavřeli obchod. Šéf mu radil, povzbuzoval ho. Tak se Marcel stal „likvidátorem podniků“. Neměl to slovo moc rád, ale rád kupoval skomírající firmy a ty pak díky svým znalostem a své pracovitosti zase stavěl na nohy. Když na tu dobu vzpomínal, říkával, že tehdy usínal při svíčce a probouzel se dřív, než dohořela. Říkával také, že všechny nápady dostal za chůze. Chodil pařížskými ulicemi, pozoroval obchodníky, jak sedí za pokladnou, sledoval výlohy obchodů a zboží, které bylo vystavené i před obchodem. Poslouchal, jak lidé mluví, nadávají a naříkají si, a domýšlel si podle toho, o čem sní, co potřebují a po čem touží. Dlouho před tím, než to poznali i ostatní, už vycítil, že přichází tendence uzavřít se do sebe, strach z toho, co je venku a co je cizí a divné: „svět začíná být příliš tvrdý, lidé touží schoulit se doma, ve svém domově, a mít kolem sebe takové věci, jako je svíčka, jídelní souprava, ubrousky nebo prostírání“. Rozhodl se soustředit všechno své úsilí na koncept domova. Casamia. To bylo jméno, které zvolil pro obchodní řetězec, který vybudoval. Měl své obchody v Paříži i mimo hlavní město. Jednu, dvě, tři, pak pět, devět firem tak postupně přeměnil v obchody Casamia, ve kterých se prodávaly vonné svíčky, všechno, co souviselo s dekorací stolu, lampy, pohovky, rámy, vůně do interiéru, rolety a záclony, předměty pro zařízení koupelen a kuchyní. Zkrátka všechno, a za dobrou cenu. Byly to věci vyrobené v cizině. Byl jedním z prvních, kteří začali stavět továrny v Polsku, Maďarsku, v Číně, ve Vietnamu a v Indii.

Ale jednoho dne mu jeden velký dodavatel řekl: „To vaše zboží je moc pěkné, Marceli, ale vašim obchodům trochu chybí úroveň. Měl byste si najít a zaměstnat nějakého stylistu, který by vaše výrobky sjednotil a dodal jim takový ten šmrnc, který ještě zvýší hodnotu vašeho podniku.“ Přemýšlel o těch slovech, kudy chodil, a pak se náhle rozhodl přijmout na to místo…

Henriettu Plissonnierovou, vdovu, která byla sice vyzáblá, ale distingovaná, a lépe než kdo jiný uměla upravit nařasení látky nebo vytvořit dekoraci z pár kousků slámy, ústřižku saténu a keramiky. Ta má panečku úroveň! řekl si, když ji poprvé uviděl. Odpověděla na inzerát, který dal do novin, a přišla se představit. Nedávno jí zemřel manžel a ona zůstala sama se dvěma malými holčičkami. Neměla žádné zkušenosti, „jen výborné vychování a vrozený smysl pro eleganci, barvy a tvary,“ řekla mu a zpražila ho pohledem, „mám vám to dokázat, vážený pane?“ A dřív než měl čas vůbec odpovědět, přesunula dvě vázy na jiné místo, rozvinula koberec, podkasala záclonu, přemístila dvě tři drobnosti na jeho pracovním stole a Marcel měl najednou pocit, že se octl rovnou na stránce nějakého časopisu o útulném domově. Pak se znovu posadila a spokojeně se usmála. Přijal ji nejdřív jako aranžérku a později ji povýšil na dekoratérku. Navrhovala pro něj výlohy obchodů, zabývala se výběrem zboží, které nabízel každý měsíc ve svých letácích — sklenky na šampaňské, kuchyňské chňapky, zástěry, lampy, stínidla —, pomáhala mu s výběrem objednávek a vymýšlela jména prodejních kampaní pro různá období, měli modré období, období s dekorací ve stylu šelem, bílé období, zlaté… Ztělesňovala mu svět, který byl pro něho nedostupný, a on se do ní zamiloval.

Když ji poprvé políbil, měl pocit, že se dotkl hvězdy.

Tu první noc, kterou spolu strávili, ji vyfotografoval polaroidem, zatímco spala, a snímek si dal do peněženky. Nikdy se to nedozvěděla. Na první víkend ji odvezl do Deauville, do hotelu Normandie. Vůbec nechtěla vyjít ven z pokoje. Vykládal si to jako ostych, nebyli ještě manželé, ale později pochopil, že se styděla ukazovat se s ním mezi lidmi.

Požádal ji o ruku. Odpověděla mu: „Musím si to rozmyslet, víte, že nejsem sama, mám dvě malá děvčátka.“ Umíněně trvala na tom, že mu bude vykat. Nechala ho šest měsíců čekat, o jeho nabídce se přitom ani jednou nezmínila. Přivádělo ho to k šílenství. Jednoho dne, vůbec nevěděl proč, mu řekla: „Vzpomínáte si na nabídku, kterou jste mi udělal? Tak tedy, jestli stále trvá, odpovím vám ano.“

Za třicet let, co byli manželé, ji nikdy nepřivedl domů, aby se seznámila s jeho rodiči. Viděla se s nimi jen jednou, v restauraci. Když vycházeli a ona si oblékala rukavice a očima hledala auto s řidičem, které jí dal k dispozici, jednoduše mu řekla: „Jestli chcete, můžete se s nimi nadále vídat, ale beze mě. Nemyslím, že by bylo nutné, abych s nimi udržovala styky.“

To ona mu začala říkat Šéf. Marcel se jí zdálo moc obyčejné. Teď mu už Šéfe říkali všichni. S výjimkou Josiane.

Vlastně byl Šéf. Šéf, který podepisoval šeky, kterého při slavnostní večeři usazovali do čela stolu. Byl ovšem Šéfem, kterému se skákalo do řeči, když mluvil a který spával odděleně na malé posteli, v zastrčeném malinkém kamrlíku v jejich obrovském bytě.

Přitom ho varovali předem. „S touhle ženou jsi šlápl vedle,“ řekl mu René, jeho skladník a přítel, ke kterému chodil každý den na skleničku před odchodem domů z práce. „Tady ti pšenka nepokvete!“ Musel uznat, že René měl pravdu. „Sotva mě nechá, abych na ni vlezl. A to ani nemluvím o tom, co mě to stojí přesvědčování, aby se sklonila až k mýmu ptákovi, to ji musím pevně přidržet a ještě ji chytnout za vlasy. S ní aby měl člověk pořád hůl v posteli. A můj pták? Ten vždycky vyjde naprázdno. Copak ji napadne, aby si s ním trochu pohrála nebo ho nedej bože vzala do pusy? To se dáma upejpá.“ „No jo, co naděláš… Vykašli se na ni,“ řekl René. K tomu se ale Šéf přece jenom nemohl odhodlat: Henrietta zvyšovala jeho společenskou prestiž. „Stačí, když ji vezmu na večeři, a klienti se na mě hned dívají jinak. A říkám ti, jsou kontrakty, které bych bez ní zkrátka nepodepsal!“ „No já na tvém místě bych si najal profesionálku! To mně neříkej, že nenajdeš holku, co má styl. Stačí, když narazíš na takovou, která je šikovná u stolu i v posteli. A pořád tě to vyjde levněji než tvoje žena!“

Marcel Grobz se smál, až se za břicho popadal.

Ale manželem Henrietty zůstal. Nakonec ji jmenoval předsedkyní správní rady. Musel: jinak by se zlobila. A když se Henrietta zlobila, nebyla jen nesnesitelná, ale přímo odporná. Takže ustoupil. Už při sňatku souhlasil s předmanželskou smlouvu a sepsal s ní také dohodu o darování svého majetku v případě smrti. Takže kdyby zemřel, zdědila by všechen jeho majetek ona. Byl tedy tam, kde ho chtěla mít. Čím hůř s ním jednala, tím víc se k ní cítil připoutaný. Někdy si říkával, že možná jako dítě dostal příliš mnoho facek a že se mu to vlastně asi zalíbilo; láska zřejmě nebyla nic pro něho. A s tímhle vysvětlením se spokojil.

A potom se objevila Josiane a do jeho života s ní vstoupila láska. Jenže dnes, když mu bylo čtyřiašedesát, už bylo pozdě začínat znovu. Kdyby se rozvedl, Henrietta by požadovala polovinu jeho majetku.

„A to nepřipadá v úvahu,“ řekl nahlas.

„Ale proč ne, Marceli? Můžeme mu přece nabídnout zajímavou smlouvu, ale bez spoluúčasti nebo případně jen s docela malou spoluúčastí, aby se cítil zavázaný a neměl chuť odcházet jinam.“

„Leda jen s úplně malou.“

„Tak jo.“

„Sakra, to je horko! Všechno se na mě lepí. Neskočila bys mi pro malou oranžádu s ledem?“

Vylezla z postele. Její krajková košilka přitom jemně zašustila, jak se jí látka otřela o stehna. Zase trochu ztloustla. Marcel se nedokázal ubránit úsměvu. Baculaté ženy se mu líbily.

Z pouzdra položeného na nočním stolku vytáhl doutník, odstřihl mu špičku, poválel ho v rukou, přivoněl k němu a pak si zapálil. Rukou si přejel po holé hlavě. Opovržlivě se ušklíbl. Na toho Chavala si musí dát pozor. Nesmí mu dát ve firmě příliš velkou moc ani pocit důležitosti. Musí si taky ověřit, jestli se ta malá do něho nezakoukala. No jo! Vždyť je jí osmatřicet. To musí přece chtít někoho mladšího. A taky asi touží po lepší pozici, někde v první řadě. Máš vlastně pravdu, Josiane! Věčně tě někde schovávám a kvůli té Špejli se k tobě ani nemůžu veřejně hlásit.

„Dneska večer tady nemůžu zůstat, broučku. Bude zas gábl u Špejliny dcery!“

„U té špičaté nebo u té kulaté?“

„U špičaté… Ale ta kulatá tam bude taky. S oběma holkama. Ta jedna, to ti teda řeknu, je pěkně mazaná. Kdybys viděla, jak se na mě dívá. Jako kdyby si mě chtěla ocejchovat. Mám tu holku rád, taky má úroveň.“

„Už mě s tou tvou úrovní otravuješ, Marceli. Kdybys tam nebyl, abys všechno zaplatil, žvanily by normálně jako každá jiná o pletení a o domácnosti.“

Marcel se nechtěl s Josiane pouštět do diskuse a poplácal ji po zadku.

„To nevadí,“ řekla, „musím ještě dodělat výplaty a pak pozvu Paulette. Pustíme si spolu nějakej film. Máš pravdu, je hrozný horko! Člověk má pocit, že na sobě nesnese ani kalhotky.“

A podala mu sklenici ledové oranžády, kterou vypil na jeden lok, pak se poškrábal na břiše, hlasitě si krknul a rozesmál se.

„Teda, kdyby mě tak Henrietta viděla! Té by se srolovaly punčochy!“

„O té mi nemluv, jestli chceš dál chodit za mnou.“

„Ale tak se nezlob, holčičko… Dobře víš, že já se jí ani nedotknu.“

„To by tak ještě scházelo! Abych tě našla v posteli s tou domýšlivou bábou!“

Nevěděla už, jak jinak ji nazvat a málem se dusila pohrdáním.

„Taková kurva, coura jakási!“

Věděla, že to má rád, když Špejli nadává. Vzrušovala ho, když na ni sypala urážky jednu za druhou, jako kdyby odříkávala růženec. Začal se na posteli převalovat, zatímco ona pokračovala dál svým vážným a drsným hlasem: „Ta nafoukaná káča se suchým zadkem, ta vévodkyně, co je žlutá jako citron, ta, když jde na záchod, tak si musí zacpávat nos, ne? Protože ona je jistě neposkvrněná, ona asi nemá díru mezi nohama, že ne? Do té asi ještě nikdo nevrazil pořádnýho čuráka, až by ji polechtal na mandlích!“

Tuhle nadávku slyšel poprvé. Její slova jím projela jak dýka a pocítil je až v bedrech. Nohy prudce natáhl a natočil se celým tělem k čelu postele. Chytil do svých velkých chlupatých rukou měděné šprušle, napjal nohy, napjal břicho, cítil, jak mu přirození tvrdne tak, až ho to bolí, a zatímco ona pokračovala v čím dál sprostějších nadávkách, nemohl to už vydržet, přitáhl ji k sobě a přitiskl se k ní se slovy, že teď jí to hodlá udělat a ne jen jednou.

Josiane se nechala povalit na postel a sténala rozkoší. Milovala ho, toho svého starého medvěda. Neznala jiného muže, který by byl tak velkorysý a tak silný. A v jeho věku! Chtěl se milovat několikrát za den. Nebyl to typ chlapa, co se uspokojí sám a nechá ženskou, aby zatím na stropě počítala mouchám nohy. Někdy ho musela krotit. Měla strach, aby to s ním, při tom jeho nenasytném apetitu, neseklo.

„Co by se mnou bylo, kdybys tady nebyl, ty můj Marceli?“

„Našla by sis jinýho, stejně tlustýho, stejně škaredýho a stejně hloupýho, aby si tě hýčkal. Ty jsi stvořená pro lásku, holubičko. Těch, co by po tobě koukali, by byl celej regiment.“

„Takhle nemluv. To je hrozný! Byla bych tak smutná, kdybys odešel.“

„Ale kdepak… ale ne… Podívej se na něj, jak se už těší…“

„Nechal jsi mi vůbec něco pro případ, že bys…“

„Že by to se mnou škráblo? To tě trápí, holubičko? To víš, že jo a dokonce ti můžu říct, že bys byla mezi prvními, co budou na řadě. Chci, aby ses ten den nastrojila. Vezmi si ty svoje perly a diamanty. Ať mi u notáře děláš čest. A ať si všichni puknou zlostí! Aby pak nikdo nemohl říct, že ‚všechny ty skvělý prachy nechal takové nudli!‘ Právě naopak, ať se před tebou musí poklonit! Já bych tak chtěl být u toho, abych mohl vidět ten ksicht, co bude Špejle dělat! Z vás dvou přítelkyně nebudou…“

A Josiane, už zase v dobré náladě, vrněla spokojeně jako kočka a sklonila se níž, až k přirození svého milence ukrytému mezi bílými chlupy a s chutí je vzala do pusy. Nebyla to její zásluha: už jako malá se naučila, že to muže uklidňuje a oni jsou pak šťastní. x

Iris Dupinová se vrátila domů, klíče od auta i od bytu hodila na malou misku, připravenou k tomu účelu na malém kulatém stolku v předsíni. Pak ze sebe shodila sako a kabelku, sundala si rukavice a vyzula boty a všechno to nechala ležet na velikém kelimovém koberci, který koupila jednou v zimě ve starožitnictví Druot. Byly tam tehdy s Bérengère nakupovat, bylo odpoledne, nebe bylo modré a bylo chladno. Pak řekla své věrné služebné Carmen, aby jí přinesla velkou whisky se dvěma nebo třemi kousky ledu a s trochou minerálky Perrier a odešla do malého pokojíku, který jí sloužil jako pracovna. Do této místnosti nikdo, kromě Carmen, která tam jednu za týden chodila uklízet, neměl právo vstoupit.

„Skotskou?“ zeptala se Carmen a vykulila oči. „Velkou sklenici skotské, odpoledne? Není vám dobře? Něco se vám stalo?“

„Ano, ale hlavně se mě na nic neptej! Potřebuju být sama, abych mohla přemýšlet a pak se rozhodnout.“

Carmen pokrčila rameny a zamumlala: „No vida, začíná pít a sama. A přitom je tak dobře vychovaná.“

Ve své pracovně si Iris lehla na červenou sametovou pohovku pokrytou kašmírovým přehozem a schoulila se do klubíčka.

Rozhlédla se po svém pokoji, jako kdyby hledala důvody buď pro rychlý ústup nebo pro případné odpuštění. Protože, řekla si a natáhla nohy, je to jednoduché: buď se s Philippem pustím do boje, řeknu, že je tahle situace nesnesitelná, uteču a syna si vezmu s sebou, nebo počkám, vydržím to, budu se ovládat a modlit se, aby se tahle hnusná záležitost nerozrostla do moc velkých rozměrů. Když odejdu, poskytnu těm jedovatým zmijím skvělý námět k hovoru, vystavím Alexandra skandálu a uškodím Philippovým obchodním záležitostem, tedy i svým. A ještě k tomu mě budou všichni škodolibě litovat.

Když zůstanu…

Když zůstanu, prodloužím nedorozumění mezi námi, které trvá už dlouho. Prodloužím ovšem i pohodlí, ve kterém si žiju už taky hezky dlouho.

Rozhlédla se po malé, elegantní místnosti se světlým dřevěným obložením na stěnách. Bylo to její oblíbené útočiště. Zařízení bylo rafinované: nízký stoleček Leleu na třech nožičkách, s kulatou deskou z průhledného skla, broušená křišťálová váza Colotte vejčitého tvaru s papouškem, lustr Lalique z litého skla zavěšený na pozlacených šňůrách, dvě lampy z opálového skla stočeného do spirály. Každý předmět na ni působil svou krásou a nic nemívala raději než chvíle, kdy mohla zůstat zavřená ve své pracovně, dívat se na ně a pomalu se mezi nimi procházet. Krásu jsem se naučila obdivovat až s Philippem, a teď se bez ní nedokážu obejít. Pohled jí sklouzl na jejich svatební fotografii. Ona celá v bílém, on v šedém obleku. Usmívali se do objektivu. On s rukou položenou kolem jejích ramen v láskyplném, ochranitelském gestu, ona s oddaným výrazem, jako by se jí už nikdy nemohlo přihodit nic zlého. V levém horním rohu byl na fotografii vidět velký růžový klobouk její tchyně, ozdobený závojem fuchsiové a slézové barvy.

„Vy se teď už i smějete sama?“ zeptala se Carmen, když vstoupila do pokoje s podnosem, na kterém byla sklenice whisky, malá láhev minerálky Perrier a nádoba s ledem.

„Milá Carmen… Věř mi, že je lepší, když se směju.“

„Je to tak vážné, že byste kvůli tomu plakala?“

„Kdybych byla jako ostatní, tak ano… Carmencito.“

Iris si povzdechla.

„Nech mě být, Carmencito…“

„Mám prostřít k večeři? Udělala jsem gazpacho, salát a kuře po baskicku. Je hrozně horko. Nebudou mít hlad. Nenachystala jsem žádný moučník. Co kdybyste si vzali třeba ovoce?“

Iris přisvědčila a rukou jí naznačila, aby ji nechala o samotě.

Zadívala se na obraz, který jí Philippe daroval, když se narodil Alexandr: byli to Milenci od Julese Bretona. Když ten olej poprvé uviděla na jedné aukci ve prospěch dětské nadace, zůstala jako omráčená. Philippe tehdy nabídl nejvíc a koupil jí ho. Obraz představoval milence v krajině. Žena má ruce ovinuté kolem mužova krku, který klečí a přitahuje si ji k sobě. Gabor… Jeho husté černé vlasy a bělostné zuby, jeho bedra… Za nic na světě by se toho obrazu nevzdala. Seděla tehdy na židli celá roztřesená. Philippe jí položil ruku kolem krku a lehce ji stiskl, jako by tím chtěl říct: „Uklidni se, miláčku, ten obraz mít budeš.“ Chodívali na dražby často. Kupovali obrazy, šperky, knihy, rukopisy i nábytek. Oba sdíleli tutéž vášeň. Rádi je vyhledávali, rozpoznávali a dražili. Zátiší s květinami od Brama Van Velda, to koupili ve starožitnictví Druot před deseti lety, Kytici květů od Slewinského, jednoho Barcela, toho koupili, když skončila jeho výstava v Nadaci MAEGHT, dvě vázy z pálené hlíny od stejného autora, celé pokrabacené, pro které si jela až k němu do ateliéru na Mallorku. Dlouhý, rukou psaný dopis, v němž Cocteau mluví o svém vztahu s Nathalie Paleyovou. Její slova si Iris znovu vybavila: „Chtěl syna, ovšem byl v téhle věci tak neschopný, jak jen může být chlap, který je úplný homosexuál a ještě k tomu přecpaný opiem…“ Kdyby Philippa opustila, o všechny tyhle krásné věci by přišla. Kdyby Philippa opustila, musela by začít úplně od začátku. A sama.

Z toho prostého slova jí naskočila husí kůže. Ženy, které byly samy, ji děsily. Bylo jich tolik! A pořád byly v poklusu, musely dělat všechno možné, měly bledou pleť a chtivý výraz. Lidé dnes žijí tak hrozně, řekla si a napila se whisky. Ve vzduchu je cítit hrozná úzkost. A jak také jinak? Společnost je drží pod krkem, nutí je pracovat od rána do večera a ničí je tím, vnucuje jim potřeby, které oni ani ve skutečnosti nemají a které je odvádějí z jejich cesty a jenom je kazí. Zakazuje jim snít, bloumat, jen tak ztrácet čas. Vyčerpává je neustálou prací. Lidé už nežijí, jen se zvolna opotřebovávají. Díky Philippovi a díky jeho penězům měla nevídané privilegium: ona se nevyčerpávala. Měla na všechno čas. Četla, chodila do kina a do divadla, sice ne tak často, jak by byla mohla, ale chodila. Už nějakou dobu psala. Každý den jednu stránku. Nikdo o tom nevěděl, udržovala to v přísné tajnosti. Zavírala se ve své pracovně a čmárala na papír slova. Když neměla inspiraci, malovala jim křídla, muší nohy nebo kolem nich kreslila hvězdičky. Šlo jí to hrozně špatně. Opisovala La Fontainovy Bajky, znovu a znovu četla La Bruyèrovy Charaktery nebo Paní Bovaryovou, aby se cvičila v používání správných výrazů. Byla to pro ni taková hra — snažila se vystihnout určitý pocit a vyjádřit ho správným slovem, jako kdyby slovo bylo plášť, do kterého ten pocit zahalí. Ta hra byla někdy velmi příjemná, ale jindy skoro mučivá. Mořila se s ní, zavřená mezi čtyřmi stěnami své pracovny. I když vyházela spoustu poškrtaných listů, musela uznat, že tahle mravenčí práce dodává jejímu životu určitou intenzitu. Neměla už chuť nechat si ho jen tak ubíhat pod rukama a trávit jej mezi nudnými obědy a odpoledními nákupy.

Dřív psala. Psala scénáře k filmům, které chtěla natočit. Toho všeho však nechala, když si vzala Philippa.

Kdybych chtěla, mohla bych se do psaní zase pustit. Kdybych k tomu měla odvahu, samozřejmě… Protože na to člověk musí mít odvahu, aby zůstal někde dlouhé hodiny zavřený a lámal si hlavu se slovy, kreslil jim malé chlupaté nožičky nebo křidýlka, aby se mohla rozběhnout nebo se vznést.

Philippe… Philippe, opakovala si. Natáhla dlouhou opálenou nohu a kostky ledu v její sklenici s whisky a minerálkou zachrastily. Proč bych ho měla opouštět?

Abych se i já musela zapojit do toho pitomýho kolotoče? A abych se pak podobala té chudince Bérengère, která po milování zívá? Ani náhodou! Čekal by mě jen pláč a skřípění zubů! Kam se poděli muži? křičí smečka žen. Žádní muži už nejsou. Není už zkrátka do koho se zamilovat.

Iris ty jejich nářky znala nazpaměť.

Buď jsou krásní, mužní a nevěrní… a my pak pláčeme.

Nebo jsou marniví, ješitní a neschopní… to pláčeme také.

A nebo jsou pitomí, dotěrní a blbí… to je pak důvod k pláči zase pro ně.

A tak vlastně pořád pláčeme a zůstáváme samy.

Ale ženy pořád muže hledají a pořád na ně čekají. Dnes jsou ovšem v pozici lovce ženy. To ony muže chtějí, štvou je jako zvěř na honu, to ony jsou v říji. Muži ne! To ony se obracejí na seznamovací agentury nebo vysedávají u počítače a hledají na internetu. Tím jsou teď všichni úplně posedlí. Já na internet nevěřím, já věřím na život, na to, co je hmatatelné, na touhu, kterou život přináší. A když se touha vytratí, znamená to, že jí zkrátka nejsi hodna.

Dřív milovala život. Předtím, než si vzala Philippa Dupina, milovala život přímo bláznivě.

A v tom dřívějším životě touha existovala, ta „záhadná síla, která je za vším“. Jak tahle slova Alfreda Musseta obdivovala! Touha, která způsobí, že se člověku jakoby rozzáří celý povrch těla a on se touží dotknout jiné kůže, o které nic neví. Cítí k tomu druhému důvěrnou blízkost ještě dřív, než se poznají. Nemůže se obejít bez pohledů toho druhého, bez jeho úsměvu, doteku jeho ruky a jeho rtů. Ztratí hlavu. Zblázní se do něho. Šel by za ním na kraj světa, a rozum mu říká: Ale co o něm víš? Nic, vůbec nic. Ještě včera jsi ani nevěděla, jak se jmenuje. Jakou úžasnou past nastraží příroda na člověka, který se cítí tak silný! Smysly se jeho rozumu jednoduše vysmívají. Touha pronikne do těla prostřednictvím neuronů a všechno se pak zamotá. Člověka zůstane spoutaný a zbavený své svobody. V posteli rozhodně…

Ta je ještě posledním místem, kde žijeme život v jeho primitivní podobě…

Rovnost mezi pohlavími neexistuje. Nejsme si rovni, protože v sexualitě se vracíme ke své prapůvodní divokosti. Muž má vždycky navrch. Co to Joséphine onehdy říkala? Mluvila o slavnostní formuli, kterou kněží ve 12. století pronášeli při uzavírání sňatku. Poslouchala jsem ji, ale jako obvykle jsem nedávala pozor, co vlastně říká, ale náhle jsem měla pocit, že se mi její slova zasekla přímo mezi nohy.

Gabor…

Jeho mohutná postava, dlouhé nohy, jeho drsný a naléhavý hlas, když mi říkal anglicky: Iris, please, listen to me… Iris, I love you, and it´s not for fun, it´s for real, for real, Iris…

Způsob, jakým říkal Iris. Znělo jí to jako Irish…

Způsob, jakým vyslovoval r, v ní probouzel touhu, aby ji zalehl.

„S ním a pod ním.“ To byla ta formule, které se užívalo při sňatku ve 12. století.

S Gaborem a pod ním…

Gabor se divil, když jsem odporovala, když jsem si chtěla zachovat všechny ty drobné zbraně rovnoprávných žen, a propukl v hurónský smích: „Ty z toho chceš vyloučit sílu? A dominanci? A kapitulaci? Ale vždyť právě proto to mezi námi jiskří. Ty blázínku, podívej se na všechny ty americké feministky, co se s nimi stalo: jsou samy. Samy! A to, milá Iris, je právě to, co ženy trápí…“

Kolikrát si říkala si, co se s ním stalo. Někdy, když usínala, se jí zdálo, že přichází a zvoní u jejích dveří a ona běží a vrhá se mu do náruče. V tom snu se nestarala o nic: o kašmírové šály, ani o grafiky, kresby a obrazy. Odcházela s ním.

Ale teď… teď se jí před očima objevovala dvě malá, stejná čísla, která hrozila, že proniknou do jejího snu. Jako dva jasně červení krabi, kteří svými klepety zavírali těžkou závorou pootevřené dveře její fantazie: 44. Bylo jí čtyřicet čtyři let.

Její sen se rozpadal na kousky. Pozdě! odsekli ti krabi a máchali klepety, která připomínala visací zámky. Už je moc pozdě, říkala si. Jsem vdaná a vdaná i zůstanu! To aspoň měla v úmyslu.

Ale přece jenom si musí připravit zadní vrátka. Kdyby její manžel zahořel láskou k tomu mladému advokátovi v černém taláru a utekl s ním! I tuhle možnost musela vzít v úvahu.

Především bylo nutné vyčkat.

Ponořila rty do sklenice, kterou jí přinesla Carmen a vzdychla. Tuhle roli budu muset začít hrát už dnes večer.x

Joséphine se ulevilo, když si uvědomila, že na večeři ke své sestře nebude muset jet autobusem (a dvakrát přestupovat): Antoine jí nechal auto. Přišlo jí divné, že si má sednout za volant. Aby mohla vyjet z garáže, musela zadat kód. Nikdy ho nepoužívala. Začala v kabelce hledat zápisník, kam si ho kdysi zapsala.

„2513,“ napověděla jí Hortense, která seděla vedle ní.

„Děkuju, drahoušku…“

Včera večer Antoine zavolal; mluvil s holkama. Napřed se Zoé a pak s Hortense. Když Zoé dotelefonovala, přišla do pokoje za maminkou, která ležela na posteli a četla, dala si palec do pusy a oblíbeného medvídka Nestora pod bradu a skrčila se vedle ní. Zůstaly tak obě dlouho potichu ležet a pak si Zoé povzdechla „já, mami, tolika věcem nerozumím, ten život je ještě mnohem těžší než škola…“. Joséphine měla chuť jí říct, že ani ona tomu životu nerozumí. Ale včas se zarazila. „Mami, vyprávěj mi tu příhodu, co říkáš, že se jmenuje Moje královna,“ prosila ji Zoé a pevně se k ní přitiskla. „Víš, o té, jak jí nebylo nikdy zima, nikdy neměla hlad, ničeho se nebála a bránila svoje království proti hordám vojáků a byla potom maminkou princů a princezen. Vyprávěj mi ještě, jak byla vdaná za dva krále a jak vládla ve dvou zemích najednou…“ Příběh o Aliénor Akvitánské měla Zoé ze všech nejradši. „Mám začít od začátku?“ zeptala se Joséphine, „Vyprávěj mi o té první svatbě,“ řekla Zoé, pořád ještě s palcem v puse, „vyprávěj mi o tom svatebním dni, jak si vzala za muže Ludvíka VII., francouzského krále… Začni u toho, jak jí ta služebná připravovala koupel, jak přinášela velké nádoby s horkou vodou a nalévala je do dřevěné vany a přidávala tam tymián a rozmarýn. Vyprávěj mi, jak si na obličej dávala pšeničnou masku, aby měla krásnou pleť a schovala ty pupínky, co měla na obličeji… A o čerstvě natrhaných bylinách, které se dávaly kolem vany, aby nezamokřila podlahu! Povídej, mami, vyprávěj!“

Joséphine začala vyprávět a místnost prostoupilo stejné kouzlo, jako kdyby za zimního večera vyprávěla pohádku: „Toho dne bylo celé město Bordeaux slavnostně vyzdobené. Na nábřeží, kde stály pestrobarevné stany s praporci a korouhvemi, čekal Ludvík VII. s doprovodem svých šlechticů, panošů a podkoních, až jeho snoubenka Aliénor dokončí svoje přípravy na hradě Ombrière.“ Přešla potom k podrobnostem její lázně, popisovala byliny, vonné balzámy a masti, které Aliénor přinášely její komorné a dvorní dámy, aby byla tou nejkrásnější ženou v celé Akvitánii. Když Joséphine vylíčila spoustu detailů, které jako kouzlem působily na Zoéinu fantazii, cítila, jak jí hlava, kterou měla holčička položenou na její paži, začíná těžknout, a tak ještě pár minut pokračovala ve vyprávění. „Je červenec roku 1137 a slunce barví hradní opevnění. Svatební slavnosti budou trvat ještě několik dní a nocí, jak velel tehdejší zvyk, a Ludvík, který sedí vedle nádherné dívky v šarlatových šatech s rukávy s rozparky, lemovanými bílým hermelínem, vypadá křehký, velmi mladý a velmi zamilovaný. Kolem nich je spousta polykačů ohně, bubeníků a hráčů na tamburínu, medvědářů a žonglérů, pážat, která nalévají víno a roznášejí hostům na talíře pečené maso, které je už skoro studené, než ho přinesou z kuchyně, protože ta bývala na hradech velmi daleko od hodovní síně. Aliénor je čerstvě vykoupaná a krásná a potichu si prozpěvuje refrén písničky, kterou ji během svatebních příprav naučila její chůva:

Moje srdce patří vám,

svým tělem vám náležím.

Když vám svoje srdce dám,

též tělo své vám přislíbím.

Zanotovala si jej několikrát za sebou, jako modlitbičku před spaním, a slíbila si, že bude svým poddaným dobrou královnou, laskavou a spravedlivou.“

Joséphine vyprávěla stále tišším hlasem a poslední slova říkala už jen šeptem. Poznala, že holčička spí, protože její tělíčko, které se o ni opíralo, ztěžklo, a že tedy může přestat vyprávět. Zoé se už neprobudí.

Hortense mluvila s tatínkem dlouho, pak zavěsila a odešla do postele, aniž by přišla dát mamince dobrou noc. Joséphine chápala, že potřebuje být sama, a respektovala to.

„Víš, jak se jede k Iris?“ zeptala se Hortense a sklopila stínítko proti slunci. Zezadu bylo zrcátko a ona mohla zkontrolovat, jestli má dobře vyčištěné zuby a jestli není rozcuchaná.

„Ty ses namalovala?“ všimla si Joséphine, když se podívala na rty své dcery.

„Jen jsem si dala trochu lesku, co jsem dostala od kamarádky… Neříkala bych tomu malování. Jenom minimální zdvořilost ve vztahu ke svému okolí.“

Joséphine na tu drzost nereagovala a raději se soustředila na cestu. V tuto denní dobu byla třída Generála de Gaulla plná aut, ale nedalo se jet jinudy, když se měla dostat přes most v Courbevoie. Jakmile budou za ním, bude už provoz menší. Tedy aspoň v to doufala.

„Navrhuju, abychom dnes u večeře nemluvily o tom, že tatínek odešel,“ řekla holčičkám.

„Pozdě,“ odpověděla Hortense, „už jsem to řekla Henriettě.“

Holčičky říkaly své babičce křestním jménem. Henrietta Grobzová nechtěla, aby ji oslovovaly „babi“ nebo „babičko“. Připadalo jí to moc obyčejné.

„Proč, proboha?“

„Poslyš mami, buďme praktické: jestli nám někdo může pomoct, tak je to ona.“

Myslí na Šéfa. Na jeho peníze, řekla si Joséphine. Dva roky po smrti jejich otce se matka znovu vdala. Vzala si velmi bohatého a moc hodného člověka. To on je vychoval, umožnil jim studovat na dobrých soukromých školách, díky němu mohly jezdit na lyže a do zahraničí, plachtit, jezdit na koni, hrát tenis, to on zaplatil Irisino studium, pronajímal chatu v Megève, jachtu na Bahamách, byt v Paříži. Druhý manžel jejich matky byl prostě Šéf. Na svatbu s ní přišel vystrojený v lurexové, jablkově zelené vestě a k tomu si vzal koženou kostkovanou kravatu. Paní matka málem omdlela. Při té vzpomínce se Joséphine potichu zasmála. Na semaforu naskočila zelená, ale Joséphine to nevnímala. Ze vzpomínek ji vytrhlo až důrazné zatroubení auta, které stálo za ní.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Žluté oči krokodýlů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.