Překlad knihy vznikl za laskavé podpory Centre national du livre.

Poprvé vydáno nakladatelstvím Éditions Albin Michel v roce 2008.

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována, uchovávána v rešeršních systémech nebo jakkoliv elektronicky, fotograficky či jinak přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele práv a nakladatele knihy.

Copyright © Éditions Albin Michel, 2008

Translation © Daniela Veškrnová, 2012

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2012

ISBN 978-80-7462-473-5

.

.

„Je hrozné, že žijeme v době, kdy stačí jen vyslovit slovo cit a vaše okolí to okamžitě interpretuje jako přecitlivělost nebo sentimentálnost. Ale jednoho dne snad přece lidé pochopí, že dnes tolik vyzdvihovaný intelekt není všemocný a vrátí vnímání a projevování citů to místo, které mu právem náleží.“

Romain Gary

První část

„Přišla jsem si vyzvednout balíček,“ řekla Joséphine Cortèsová, když na ni došla řada u přepážky na poště v ulici Longchamp, v XVI. pařížském obvodu.

„Z Francie nebo z ciziny?“

„Nevím.“

„Na jaké jméno?“

„Joséphine Cortèsová. C.O.R.T. È.S.O.V.Á.“

„Máte oznámení o uložení zásilky?“

Joséphine Cortèsová podala ženě za přepážkou žlutý formulář Oznámení o uložení zásilky. Úřednice byla falešná blondýna s melírem. Mhouřila oči a dívala se do prázdna.

„A občanský průkaz?“ zeptala se unaveným hlasem.

Joséphine vytáhla občanku a položila ji ženě za přepážkou přímo před oči. Ta se zatím začala bavit se svou kolegyní o nové dietě s červeným zelím a černou ředkví. Pak vzala její průkazku, několikrát si poposedla a konečně vstala ze židle. Přitom si několikrát přejela rukou po zádech v kříži.

Odkolébala se do chodby a zmizela. Minutová ručička se pomalu sunula vpřed. Joséphine se ohlédla na frontu, která se za ní začala tvořit, a stísněně se usmála.

Není to moje vina, že mi ten balík někam odložili a teď ho nemůžou najít, jako by říkal její výraz. Omluvně přitom krčila ramena. Nemůžu za to, že ho napřed poslali do Courbevoie a teprve pak ho doručili sem. A odkud vlastně je? Možná z Anglie, od Shirley? Ta už ale moji novou adresu zná. To by jí tak bylo podobné, že by mi poslala ten svůj oblíbený čaj, co kupuje ve Fortnum & Mason, pravý anglický puding a tlusté ponožky, aby mi nebylo zima od noh, když sedím a píšu na počítači. Shirley vždycky říkává, že nejde ani tak o lásku, ale právě o její drobné projevy. Bez nich, říkává, je láska jako moře bez soli, bramborový salát bez majonézy, konvalinky bez bílých zvonečků. Shirley jí chyběla. Odstěhovala se i se synem Garym do Londýna a žili teď tam.

Úřednice se vrátila a nesla balíček velikosti krabice od bot.

„Sbíráte známky?“ řekla směrem k Joséphine a soukala se na vysokou židli, která pod její vahou zaskřípala.

„Ne…“

„Já ano. A řeknu vám, že tyhle jsou nádherné!“

Prohlížela si je a mhouřila přitom oči, potom postrčila balíček směrem k Joséphine, která na hrubém papíře, do kterého byl zabalený, rozluštila své jméno a svou starou adresu v Courbevoie. Provázek byl také hrubý a tím, jak se balíček povaloval na různých policích na poště, se oba jeho špinavé konce roztřepily.

„Vy jste se přestěhovala, tak proto jsem ho nemohla najít! Podívejme se, je až z Keni. Ten se nacestoval! No to vy ostatně taky...“

Řekla to sarkastickým tónem a Joséphine se začervenala. Zamumlala sotva slyšitelnou omluvu. Nepřestěhovala se proto, že by se jí snad na předměstí už nelíbilo, to ne! Čtvrť Courbevoie, kde dřív bydlela, i ten svůj balkon s rezavým zábradlím měla pořád ráda a ke svému novému bydlišti, po pravdě řečeno, zatím vůbec nepřilnula, cítila se tam cize a jaksi nepatřičně. Ne, přestěhovala se proto, že její starší dcera Hortense už na předměstí rozhodně žít nechtěla. A když si Hortense vezme něco do hlavy, nepřestane, dokud nedosáhne svého. A když ne, ničí vás svým pohrdáním. Díky penězům, které dostala za autorská práva ke svému románu Tak pokorná královna, a díky velké půjčce, kterou si vzala v bance, si Joséphine mohla dovolit koupit krásný byt v pěkné čtvrti na Avenue Raphaël, blízko la Muette, na samém konci ulice Passy s luxusními butiky, na okraji Buloňského lesíka. Napůl ve městě a přece blízko přírodě, jak nadneseně zdůrazňoval realitní makléř. Hortense se vrhla Joséphine kolem krku: „Děkuju, maminečko, díky tobě teď konečně začnu žít, bude ze mě opravdová Pařížanka!“

„Kdyby to záleželo na mně, zůstala bych v Courbevoie,“ zamumlala v rozpacích Joséphine a cítila, že jí konečky uší jen hoří.

To je mi novinka, dřív jsem se pro nic za nic nečervenala. Byla jsem tam, kam jsem patřila, a i když jsem se tam necítila vždycky dobře, přece jen to bylo moje místo.

„Tak co ty známky? Necháte si je?“

„Víte, mám strach, že se obal protrhne, kdybych je vystřihla…“

„To nevadí, zapomeňte na to!“

„Ale přinesu vám je, jestli chcete…“

„Říkám vám, že to nevadí! To bylo jen tak, zdály se mi v tu chvíli pěkné. Jako bych nic neřekla!“

Přesunula svůj pohled na další osobu ve frontě a ostentativně ignorovala Joséphine, která si schovala občanku zpátky do kabelky, odešla od přepážky a vyšla ven z budovy pošty.

Joséphine Cortèsová byla nesmělá. Byla úplně jiná než její matka nebo sestra, které si jediným pohledem, jediným úsměvem uměly zjednat respekt nebo získat oblibu. Joséphine se obvykle po svém způsobu stáhla do pozadí a skoro jako by se omlouvala za svou přítomnost. Šlo to tak daleko, že se někdy dokonce zakoktala nebo začervenala. Nějakou dobu si myslela, že jí úspěch dopomůže k tomu, aby získala větší sebedůvěru. Její román Tak pokorná královna se držel i po roce, který uplynul od jeho vydání, stále mezi nejprodávanějšími knihami. Peníze jí však žádný pocit jistoty nepřinesly. Nakonec z nich měla hrůzu. Změnily jí život, ovlivnily i její vztahy s ostatními lidmi. Jediné, co se nezměnilo, je můj vztah k sobě samé, povzdechla si a rozhlížela se po nějaké kavárně, kam by mohla zajít a v klidu si rozbalit ten záhadný balíček. Musí přece existovat nějaký způsob, jak to s těmi financemi vyřešit. Peníze sice zaženou strach z budoucnosti, ale jakmile je jednou máte, působí vám jen další starosti a rozpaky. Kam je uložit? Na jaký úrok? Kdo se o ně bude starat? Já tedy určitě ne, v tom měla Joséphine zcela jasno. Přecházela právě ulici a na přechodu ji jen o vlásek minula projíždějící motorka. Požádala svého bankéře, pana Faugerona, aby peníze ponechal na jejím účtu a pravidelně jí každý měsíc posílal jistou sumu, ze které koupila nové auto, platila jídlo, daně, školné a běžné každodenní výdaje Hortense, která studovala v Londýně. Hortense to s penězi uměla. Té by se při pohledu na výpis z účtu hlava nezatočila. Joséphine věděla, proč tomu tak je: její starší dcera si ve svých necelých osmnácti letech dokázala v životě v mnoha ohledech poradit lépe než ona ve svých třiačtyřiceti.

Byl konec listopadu, takže se brzy stmívalo. Foukal silný vítr, který strhával ze stromů poslední zbytky listí, a to se v rezavých vírech snášelo k zemi. Lidé chodili se skloněnou hlavou, jako by se báli, že je prudký náraz větru zasáhne přímo do tváře. Joséphine si ohrnula límec kabátu a podívala se na hodinky. V sedm měla v restauraci Le Coq na náměstí Trocadéro schůzku s Lucou.

Zadívala se na balíček. Nebyl tam uveden žádný odesílatel. Kdo jí ho mohl poslat? Mylène? Nebo pan Wei?

Došla na konec ulice Poincaré, odbočila na Trocadéro a vešla do restaurace. Měla ještě víc jak hodinu času, než přijde Luca. Od té doby, co se přestěhovala, se pokaždé scházeli v této restauraci. Joséphine si to tak přála. Byl to pro ni způsob, jak se zabydlet v nové čtvrti. Líbilo se jí vytvářet si nové zvyky. „Pro mě je to tady až moc buržoazní a taky je tady příliš mnoho turistů,“ komentoval to Luca netečně. „To místo nemá žádnou duši, ale když na tom trváte...“ To, jestli je někdo smutný nebo šťastný, se nejlíp pozná na očích. Pohled zamaskovat nemůžete. A Luca měl oči smutné, i když se usmíval.

Otevřela prosklené dveře a očima hledala volný stůl. Jeden zahlédla a usadila se u něj. Nikdo si jí nevšímal a ona se hned cítila líp. Že by se z ní už přece jen stala opravdová Pařížanka? Zvedla ruku a dotkla se mandlově zelené pletené čapky, kterou si koupila minulý týden. Chtěla si ji sundat, ale pak se rozhodla, že si ji ponechá na hlavě. Kdyby si ji sundala, rozcuchala by si vlasy. Nedokázala si představit, že by měla vytáhnout hřeben a začít se v restauraci česat. To se přece nedělá. To byla jedna z matčiných zásad. Usmála se. Přestože se spolu nevídaly, nemohla se z jejího vlivu vymanit. Čapku tvořily tři pletené sklady umístěné nad sebou, které vypadaly trochu jako maličké nafouknuté pneumatiky. Vršek byl z manšestru a byl lemovaný silnější flanelovou látkou, jako to bývá u klasického baretu. Zahlédla tuhle zvláštní pokrývku hlavy za výlohou jednoho obchodu na Rue des Francs-Bourgeois ve čtvrti Marais. Zašla dovnitř, zeptala se, kolik stojí a vyzkoušela si ji. Vypadala v ní vcelku bezstarostně a možná i rozverně. Hodila se k barvě jejích očí a celkově odlehčovala její výraz. Jako by jí ta čapka dodávala na osobitosti. Den předtím byla ve škole, kam chodila její mladší dcera Zoé. Pozvala si ji tam třídní učitelka, chtěla s ní mluvit o tom, jak si Zoé zvykla v nové škole a jak se adaptovala na nové prostředí. Když už si všechno řekly a chystaly se rozloučit, oblékla si paní Bertierová kabát a nasadila si na hlavu zelenou třípatrovou čapku.

„Jé, já mám úplně stejnou,“ řekla Joséphine. „Jenže jsem si ji nevzala, protože jsem si netroufla.“

„To jste ale měla! Je báječně teplá a je úplně jiná než všechny ostatní. Ta se nedá přehlédnout!“

„Koupila jste si ji v Rue des Francs-Bourgeois?“

„Ano, v takovém malém obchůdku.“

„Já také. To je ale náhoda!“

To, že mají stejnou pokrývku hlavy, je sblížilo víc než předtím celé to dlouhé povídání o Zoé. Z budovy školy vyšly společně, zabrané do hovoru, a pokračovaly dál stejným směrem.

„Zoé mi říkala, že jste se přestěhovaly z Courbevoie.“

„Žila jsem tam patnáct let. Měla jsem to tam ráda, i když tam byly občas problémy...“

„To máte všude, tady ty problémy nedělají děti, ale jejich rodiče!“

Joséphine se na ni překvapeně zadívala.

„Myslí si, že mají doma malého génia, a vyčítají nám, že v něm neodhalíme dřímajícího Pythagora nebo Chateaubrianda. Moří je soukromými hodinami, vozí je na lekce klavíru nebo na tenis, o prázdninách je posílají do ciziny na kurzy do snobských škol a děti jsou pak vyčerpané a ve škole kolikrát usínají nebo s námi mluví jako s nějakým sluhou.“

„Vážně?“

„A když se pokusíte jejich rodičům připomenout, že jsou to zatím pořád ještě děti, koukají na vás zvysoka a řeknou, že ostatní děti možná, ale to jejich rozhodně ne! Mozartovi bylo sedm, když napsal Malou noční hudbu – což mezi námi je jenom taková uspávací odrhovačka! A jim připadá, že jejich potomci jsou taky takoví malí Mozartové! Však zrovna včera jsem se musela dohadovat s jedním otcem. Je to bankéř a sám ty svoje diplomy a ocenění nejspíš ani nedokáže spočítat. Přišel si stěžovat, že jeho syn má průměr jenom 1,5! Počkejte, vždyť on je vlastně ve stejné skupině jako Zoé... Když jsem mu řekla, že to je přece pěkný prospěch, podíval se na mě, jako kdybych ho tím urazila. Jeho syn, krev jeho krve! A má průměr jenom 1,5! Skoro jsem se bála, že mi půjde po krku! Víte, být profesorem je dnes nebezpečné. Z dětí strach nemám, ale z jejich rodičů někdy ano!“

Zasmála se nahlas a rázně si narazila čapku pevněji na hlavu, aby ji neodnesl vítr.

Když došly před dům, kde Joséphine bydlela, musely se rozloučit.

„Já bydlím ještě o kousek dál,“ řekla a ukázala směrem doleva. „Nebojte, dám vám na Zoé pozor!“

Po pár krocích se ještě otočila a zavolala na Joséphine:

„A zítra si vezměte tu čapku! Aspoň se už z dálky poznáme. To se určitě nemineme!“

To je fakt, pomyslela si Joséphine. Vypadá totiž trochu jako kobra stočená v košíku. Jako by jen čekala na zvuk flétny, aby se jí mohla začít na hlavě vlnit. Zasmála se a zamávala na ni, že ano, že si tu legrační čepičku zítra vezme. Uvidíme, jak se bude Lucovi líbit.

Vídali se spolu už rok a stále si vykali. Před dvěma měsíci, na začátku září, si zkusili začít tykat, ale na změnu už bylo pozdě. Jako by tím do svého soukromí vpustili dvě neznámé osoby, které se sice oslovovaly „ty“, ale přitom se neznaly. Vrátili se tedy k vykání, které bylo možná pro jejich okolí překvapivé, ale jim dokonale vyhovovalo. Vyhovoval jim i způsob života, pro který se rozhodli – žili každý sám, oba si velmi pečlivě chránili svou nezávislost. Luca psal pro univerzitní vydavatelství odbornou studii o historii slz od středověku po dnešek. Většinu času trávil ve studovně. Bylo mu devětatřicet, ale stále žil jako student. Bydlel v malé svobodárně v Asnières, v ledničce míval jen láhev Coca-Coly a kousek paštiky, nevlastnil ani auto ani televizi a za každého počasí nosil svůj věčný tmavěmodrý sportovní kabát s kapucí a velkými hlubokými kapsami, ve kterých měl všechno, co ten den potřeboval. Jako by si svůj příbytek nosil stále s sebou. Měl bratra, dvojče, který se jmenoval Vittorio a neustále mu působil starosti. Joséphine stačilo, aby se na něho podívala, a podle vrásky, která se mu dělala mezi obočím, dokázala odhadnout, jestli má zrovna o bratrovi dobré nebo špatné zprávy. Když byla rýha hlubší, bylo jasné, že se něco chystá. Na nic se ho nevyptávala. V takové dny Luca většinou mlčel a tvářil se zachmuřeně. Vzal ji za ruku a vsunul si ji do kapsy kabátu, kde už byly klíče, pero, zápisník, bonbony proti bolení v krku, lístky na metro, mobil, balíček papírových kapesníků a stará kožená červená peněženka. Naučila se konečky prstů rozeznat každý předmět. Podle tvaru sáčku dokázala dokonce určit i značku bonbonů. Někdy se vídali večer, když Zoé spala u kamarádky, nebo o víkendu, když dcerka odjela za svým bratrancem Alexandrem do Londýna.

Každý druhý víkend, vždycky v pátek, odvezla Joséphine Zoé na nádraží Gare du Nord. Philippe s Alexandrem ji pak čekávali na nádraží Saint Pancras. Philippe Zoé předplatil jízdenky na vlaky Eurostar a Zoé tam jezdila moc ráda, pokaždé se už těšila na pokojík, který pro ni strýc ve svém bytě na Notting Hill zařídil.

„Copak ty tam máš svůj vlastní pokoj?“ podivila se Joséphine.

„Mám dokonce i skříň plnou oblečení, abych se nemusela vláčet s kufrem! Philippe myslí na všechno. Mám prostě báječnýho strýčka!“

Joséphine v tom nemohla přehlédnout švagrovu laskavost a velkorysost. Pokaždé, když měla problém nebo váhala, jak se má v nějaké věci rozhodnout, volala Philippovi.

Často jí připomínal: „Víš, že jsem tady, Joséphine, a že mi můžeš kdykoli říct.“ Už jen to, že uslyšela laskavý tón jeho hlasu, na ni působilo uklidňujícím dojmem. Byla by si ráda jeho láskyplného hlasu a vlídnosti užila víc. Nemohla nepostřehnout tu změnu v jeho hlase, kdykoli se ohlásila: „Haló, Philippe, tady je Jo.“ Pokaždé ji však nějaký varovný hlas nabádal: Dej si pozor! Je to manžel tvé sestry! Udržuj si odstup, Joséphine!

Antoine, její manžel a otec jejích dvou dcer, zemřel před šesti měsíci. V Keni. Pracoval tam pro čínského obchodníka, pana Weie. Stali se společníky a řídil jeho krokodýlí farmu. Jeho podnikání však šlo od desíti k pěti, začal pít a nakonec i rozmlouval s krokodýly, kteří ho přiváděli k zoufalství, protože se odmítali rozmnožovat, rozbíjeli ochranné mříže a požírali zaměstnance. Trávil celé noci tím, že upřeně zíral do žlutých očí krokodýlů, kteří leželi těsně pod hladinou, takže jim z vody vykukovaly jen oči. Rád by si s nimi povídal, chtěl se s nimi spřátelit. Jednou v noci za nimi dokonce vlezl do vody a to se mu stalo osudným. O jeho tragickém konci se Joséphine dověděla od Mylène. Od Mylène, která byla jeho milenkou a kterou vzal s sebou, když se rozjel za dobrodružstvím do Keni. To kvůli ní Joséphine opustil. Ne! Kvůli ní mě neopustil, opustil mě proto, že už nedokázal dál snášet to, že nemá práci, že celý den nic nedělá a chodí jen tak od ničeho k ničemu a že musí žít z peněz, které vydělám já. Mylène byla jen záminka. Jen taková podpěra, která mu měla pomoct, když chtěl znovu vystavět svůj život.

Joséphine neměla odvahu říct Zoé, že její otec zemřel. Řekla jí, že odjel hluboko do džungle prozkoumat nová území, kde by se daly vybudovat další krokodýlí farmy. Nemá tam s sebou mobil, ale jistě se brzy ozve. Zoé pokývala hlavou a odpověděla: „Tak teď už mám jenom tebe, mami, jen aby se s tebou nic nestalo,“ a rychle ta slova zaklepala na dřevo, aby to případné neštěstí odvrátila. „Ale jdi, mně se nic nestane, já jsem jako ta královna Aliénor. Ta se přece dožila skoro osmdesáti let a nic ji nedokázalo porazit!“ Zoé chvíli uvažovala a pak položila praktickou otázku: „Ale kdyby se ti něco přihodilo, mami, co bych pak dělala? Sama bych tatínka přece nikdy nenašla!“ Joséphine se chvíli zaobírala myšlenkou, že jí pošle pár pohlednic podepsaných „tvůj tatínek“, ale představa, že by měla něco falšovat, jí byla proti srsti. Jednou jí to stejně bude muset říct. Jenže nikdy k tomu nebyla ta správná chvíle. Copak vůbec existuje správná chvíle k tomu, aby člověk řekl holčičce, které je třináct a půl, že jejího otce sežral krokodýl? Hortense věděla, jak to s tatínkem doopravdy je. Plakala, zlobila se na Joséphine, ale pak prohlásila, že je to tak lepší, protože se otec příliš trápil tím, že se mu v životě nedařilo. Hortense neměla ráda city. Soucit se jí protivil a připadalo jí, že je to jen ztráta času a energie. Ona měla v životě jediný cíl, a tím byl úspěch a nikdo ji od něj nemohl odvrátit. Jistěže měla otce ráda, ale nemohla mu nijak pomoct. Každý je pánem svého osudu, on prohrál a zaplatil za to.

A proléváním slz mu život nevrátí.

To bylo v červnu.

Joséphine připadalo, že od té doby uplynula celá věčnost.

Hortense odmaturovala se samými jedničkami a odjela studovat do Anglie. Občas se zastavila u Philippa, když tam právě byla na víkend Zoé, a strávila jeden den s nimi, ale většinou jen rychle přiletěla, vlepila sestřičce pusu a už zase byla ta tam. Zapsala se na Saint Martins College a věčně se učila. „Je to ta nejlepší škola na světě pro stylisty,“ ujišťovala matku. „Vím, že je to drahé, ale teď na to přece prostředky máme, ne? Uvidíš, že téhle investice nebudeš litovat. Bude ze mě známá a slavná stylistka.“ Hortense o tom nepochybovala. Ani Joséphine ne. Vždycky své prvorozené dceři důvěřovala.

Co všechno se přihodilo za necelý rok! Stačilo pár měsíců a můj život se od základu změnil. Tehdy jsem byla sama, manžel mě opustil a matka mě věčně peskovala, topila jsem se v dluzích a z banky mi chodila jedna výzva k zaplacení za druhou. Dopsala jsem román, který si u mě objednala moje drahá sestra Iris, aby ho pak mohla jen podepsat a díky tomu zazářit ve společnosti.

A dnes...

Dnes práva na můj román koupil Scorsese a mluví se o tom, že roli Florine by měla hrát Nicole Kidmanová. Kniha byla přeložena do mnoha jazyků, před pár dny jsem dokonce podepsala první smlouvu na překlad do čínštiny.

Philippe s Alexandrem teď žijí v Londýně. Iris se léčí z deprese na jedné pařížské klinice a většinu času prospí.

A já hledám námět pro svůj druhý román, protože mě vydavatel přesvědčil, že mám psát dál. Hledám a hledám, ale nenacházím.

Dnes je ze mě vdova. Antoinovu smrt úředně potvrdila místní policie, prohlášení předala velvyslanectví Francouzské republiky v Nairobi, které je zaslalo Ministerstvu zahraničních věcí do Francie. Pro francouzské úřady jsem Joséphine Plissonnierová-Cortèsová. Dokážu už na Antoina a jeho strašnou smrt myslet bez toho, že bych se rozplakala.

Vybudovala jsem si nový život. Čekám teď na Lucu a půjdeme spolu do kina. On koupí cestou Pariscope s programem kin a budeme spolu vybírat, na co se vypravíme. Ve skutečnosti vybírá Luca, ale přitom se tváří, že iniciativu nechává na ní. Ona se opře hlavou o jeho rameno, dá si ruku k němu do kapsy a řekne: „Vyberte něco vy.“ On řekne: „Dobře, vyberu, ale vy pak nebudete nic namítat!“

Nikdy neměla námitky. Pokaždé ji znovu a znovu udivovalo, že ho těší být s ní. Když spala u něho a cítila, jak se k ní ve spánku tiskne, hrávala takovou hru: Zavřela oči a dlouho je nechala zavřené. Pak je otevřela a prohlížela si kousek po kousku strohé zařízení jeho bytu, pozorovala bílé světlo, které pronikalo mezi lamelami žaluzií, i hraničky knih vyrovnané dokonce i na zemi. Na některé ležel zapomenutý talíř, na jiné sklenička, poklička nebo časopis, který vypadal, že každou chvíli spadne. Byl to takový staromládenecký byt. Vychutnávala si ten pocit, že je zde paní domu. Jsme v jeho bytě a já spím v jeho posteli. Přitiskla se k němu a lehce pohladila jeho ruku, která ji objímala kolem pasu. Byla na dotek suchá, jako starý kmen vinné révy. Mám milence. Já, Joséphine Plissonnierová-Cortèsová, mám milence. Cítila, jak jí zrudly uši a rychle se rozhlédla po kavárně, aby se ujistila, že se na ni nikdo nedívá. Jen aby se mu líbil ten můj čepec! Když pokrčí nos, splácnu ho a udělám z něj jen takový nenápadný baret. Nebo jej sroluju a strčím do kapsy a víckrát si ho už nenasadím.

Její pohled zase sklouzl na balíček. Rozvázala hrubý provázek a znovu si přečetla adresu. PANÍ JOSÉPHINE CORTÈSOVÁ. Ani se nestihli rozvést. Měli by ale k tomu vůbec dost odvahy? Zůstali manželi. Člověk si toho druhého přece nebere jen kvůli těm hezkým věcem, které spolu prožijí. Bere si ho, aby spolu snáz zvládli omyly, slabosti, lži a nástrahy života. Nebyla už do Antoina zamilovaná, ale zůstával dál jejím manželem, byl otcem Hortense a Zoé.

Opatrně rozbalila papír, ještě jednou se podívala na známky – že by je přece jen dala té paní na poště? – a pootevřela krabici od bot, která v něm byla zabalená. Nahoře na víku ležel dopis.

Vážená paní Cortèsová,

tohle je jediné, co zbylo z Vašeho manžela Antoina Cortèse po té nešťastné nehodě, která ho stála život. Chtěli bychom Vás ujistit, že s Vámi všichni cítíme a že si na něj uchováme v paměti vřelou vzpomínku jako na kamaráda a kolegu, který byl vždycky ochotný pomoci a zaplatit rundu. Život bez něj už nebude takový jako dřív a jeho místo u baru zůstane prázdné na důkaz věrnosti, kterou zachováváme jeho vzpomínce.

Přátelé a kolegové z Crocodile Café v Mombase

Následovala řada nečitelných podpisů Antoinových přátel. Vyndala potápěčské hodinky, měly hezký černý ciferník lemovaný římskými a arabskými číslicemi, oranžovou sportovní botu velikosti 39 – vždycky ho trápilo, že má malé nohy –, přívěšek s andělíčkem, který dostal při křtu. Andělíček byl vyobrazený z profilu a bradou se opíral o hřbet ruky, na zadní straně přívěsku bylo vyryto jeho jméno a datum narození, 26. května 1963. A nakonec vyndala dlouhou kadeř kaštanových vlasů, přilepenou lepicí páskou na kousek lepenky. Vedle bylo rukou nedbale připsáno: „Vlasy Antoina Cortèse, obchodníka z Francie.“ Pohled na tu kadeř Joséphine otřásl. Ten kontrast mezi jemnými, hebkými vlasy a dojmem, který Antoine toužil budit. Svoje křestní jméno neměl rád, byl raději, když ho lidé oslovovali Tonio. Tonio Cortès. Bylo to ráznější a působilo to lepším dojmem. Hodilo se to k vytouženému obrazu lovce divokých šelem, muže, který se ničeho nezalekne. A přitom ho věčně sžíral strach, že takový být nedokáže, že na to nebude mít.

Lehce se té kadeře dotkla prsty. Ty můj ubohý Antoine, tys nebyl stvořený pro tenhle svět. Tobě by vyhovoval bezstarostný svět operety, kde věci nemají ostré hrany, a ty by ses v něm mohl po libosti naparovat a svými řečmi zastrašit i krokodýly. Jenže oni tě slupli jako jednohubku. Ale to nedělají jen oni. Na světě jsou spousty takových hnusných zvířat.

Ta kartonová krabice, kterou měla položenou na klíně, to bylo všechno, co zbylo z Antoina Cortèse. Ve skutečnosti svého manžela vlastně celou dobu takto chránila. Vytvářela pro něj iluzi, že on je tím, kdo všechno řídí, ale odpovědnost nesla po všechna ta léta stejně vždycky ona sama.

„Tak co to bude, paní?“

Číšník se zastavil u jejího stolu a vyčkával.

„Lehkou kolu, prosím.“

Číšník pružným krokem odešel. Musím začít cvičit. Začínám tloustnout. Jedním z důvodů, proč se nakonec rozhodla pro tento byt, bylo i to, že bude moct chodit běhat do Bouloňského lesíka. Narovnala se, zatáhla břicho a rozhodla se, že tak několik minut zůstane, aby posilovala svaly.

Venku po chodníku zatím volným krokem procházeli lidé. Jiní chodci je míjeli a občas do nich strčili. Ani se neomluvili. Kolem okna restaurace prošla dvojice. Mladík držel dívku kolem ramen a ona si nesla v náruči nějaké knihy. Něco jí šeptal do ucha a ona ho poslouchala.

O čem bude můj další román? Měl by se odehrávat v současnosti nebo v mém milovaném 12. století? To alespoň znám. Vím, na co byli tehdy lidé citliví, jakým způsobem vnímali lásku a jak ji vyjadřovali, znám pravidla, která určovala společenský život. Kolik toho ale vím o životě dnes? Moc ne. Pořád se zatím učím. Teprve teď začínám poznávat vztahy mezi lidmi i vztah k penězům. Hortense se v těchto věcech vyzná líp než já. Zoé je ještě dítě, třebaže se mi mění před očima. Touží se podobat své sestře. Se mnou to bylo stejné, když jsem byla malá, i pro mě byla vzorem sestra.

Úplně jsem Iris zbožňovala. Ve všem jsem se podle ní řídila, dokonce i v tom, co si mám myslet. Dnes se ale Iris schovává na soukromé klinice, pospává v pokoji se staženými roletami. V jejích modrých očích se nezračí vůbec nic, jsou úplně prázdné. Někdy o mě zavadí pohledem, ale pak zase unikne zpět do hlubin vlastního světa. Jednou, když jsem ji chtěla přimět k tomu, aby se trochu snažila komunikovat s ošetřovatelkami, které jsou k ní tak pozorné, mi řekla: „Jak chceš, abych žila s ostatními, když nedokážu žít sama se sebou?“ Ruka jí přitom netečně klesla na pokrývku.

Philippe ji chodil pravidelně navštěvovat. Platil účty lékařům i pobyt na klinice, nájemné za jejich pařížský byt i mzdu pro Carmen. Ta věrně docházela za Iris každý den, pokaždé jí přinášela kytici květin a nedala se odradit tím, že jí cesta hromadnou dopravou trvá dvě hodiny, a to ještě musí dvakrát přestupovat. Iris vůně květin obtěžovala a žádala sestry, aby je vynesly ven. Květiny tedy stály na chodbě a vadly. Carmen vždycky koupila čajové pečivo v obchodě Mariage Frères, na bíle povlečenou postel rozprostřela růžový kašmírový přehoz, rozprášila v pokoji příjemnou vůni a čekala. Iris spala. Kolem šesté hodiny Carmen po špičkách odcházela. Druhý den přišla znovu a přinesla jí tytéž obětiny. Joséphine ta němá oddanost staré služebné přiváděla k zoufalství a zlobila se na Iris, že jen mlčí.

„Snad bys jí mohla dát aspoň nějaké znamení, že víš, že je tady. Promluv na ni... Chodí sem každý den a ty se na ni ani nepodíváš. To od tebe není dvakrát milé.“

„Já nemám proč být milá, Joséphine, jsem nemocná. A ona mě už tou svou láskou unavuje. Nech mě být!“

Později, když trochu ožila a nabrala barvu, dokázala být dost zlá. Když za ní Joséphine byla naposledy, mluvila Iris zpočátku neutrálním a mírným tónem. Ten se ale brzy změnil.

„Vždycky jsem měla talent jen na jednu jedinou věc,“ začala Iris a prohlížela se přitom v malém kapesním zrcátku, které měla neustále položené na nočním stolku. „Byla jsem hezká. Velice hezká. A teď najednou ztrácím i tohle! Vidíš tuhle vrásku? Ta tady ještě včera večer nebyla. A zítra budu mít další a pak ještě jednu a další a další...“

S bouchnutím odložila zrcátko na umělohmotnou desku nočního stolku a uhladila si vlasy zastřižené do úhledného mikáda, které ji dělalo o deset let mladší.

„Je mi sedmačtyřicet a tolik mi toho nevyšlo. Jako ženě, jako matce. Mám zpackaný celý život. A ty čekáš, že se teď budu chtít probudit? Proč bych to dělala? To je mi milejší spát.“

„Ale co Alexandr?“ zeptala se tiše Joséphine, i když sama nevěřila, že by to pro Iris mohl být argument.

„Nedělej se ještě hloupější, než jsi, Joséphine, ty přece víš moc dobře, že pro něj jsem nikdy žádná matka nebyla. Jen jsem se občas mihla v jeho světě. Vlastně o mně nic neví. Jsem pro něj jen taková známá, ani kamarádka se tomu říct nedá. Já jsem se v jeho společnosti nudila a podezírám ho, že on to měl se mnou podobně. Líp si rozuměl s tebou. Takže co...“

Joséphine pálila na rtech otázka, kterou se neodvažovala vyslovit. Týkala se Philippa. Nebojíš se, že si najde jinou a začne s ní nový život? Nemáš strach, že pak zůstaneš úplně sama? Nemohla ji však vyslovit. Bylo by to příliš kruté.

„Tak udělej něco pro to, aby ses změnila,“ řekla. „Na to není nikdy pozdě.“

„Ty umíš být někdy tak otravná, Joséphine! Jsi jak milosrdná sestra, co zabloudila do bordelu a snaží se tam zachraňovat zbloudilé duše! Přijelas dokonce až sem, abys mě poučovala! Příště si ušetři tu cestu a zůstaň doma. Taky ses prý přestěhovala do krásného bytu. V nějaké pěkné čtvrti! Řekla mi to naše drahá paní matka. Která mimochodem umírá zvědavostí a chtěla by tě přijít navštívit, jenomže ti samozřejmě nechce zavolat jako první.“

Na rtech se jí objevil slabý, pohrdavý úsměv. Modré oči, které teď, co byla nemocná, vypadaly v jejím obličeji ještě výraznější, potemněly zlobou a žárlivostí.

„Teď máš peníze. Spoustu peněz. A jenom mojí zásluhou. Za celý ten úspěch knihy totiž vděčíš mně, na to nezapomínej! Beze mě bys nikdy nenašla vydavatele a nedostala bys do novin jediný rozhovor! Neuměla by ses zviditelnit, upoutat na sebe pozornost tím, že se necháš ostříhat na krátko v přímém přenosu. Tak mě ušetři svého kázání a užij si těch peněz! Ať z nich aspoň jedna z nás něco má! “

„Jsi nespravedlivá, Iris.“

Narovnala se. Jedna kadeř černých vlasů se jí vysmekla z dokonalého účesu a spadla jí do očí. Namířila na Joséphine prst a rozkřikla se na ni:

„Na něčem jsme se přece dohodly! Já ti dám všechny peníze a ty mi necháš slávu! Já jsem ten obchod dodržela. Ale ty ne! Tys chtěla oboje: peníze i slávu!“

„Dobře víš, že to není pravda, Iris. Nechtěla jsem nic, vůbec nic. Nechtěla jsem psát knihu, nechtěla jsem peníze, které jsem za ni dostala, chtěla jsem jenom slušně vychovat Hortense a Zoé.“

„Nezkoušej mi namluvit, žes té malé potvoře nenakukala, aby mě šla udat do přímého přenosu v televizi! – Víte, když ona tu knihu nenapsala teta, ale moje matka... – To mi tak povídej! Tobě se totiž moc hodilo, že to všechno vyklopila! Mohla ses zahalit do své důstojnosti a shrábnout všechno, dostalas i mě! A je jen tvoje vina, že já teď tady ležím v posteli a pomalu umírám. Za to za všechno můžeš ty!“

„Iris, prosím tě...“

„A to všechno je ti ještě pořád málo? Takže se mi sem přijdeš vysmívat? Co ještě chceš? Mého manžela? Nebo syna? Tak si je vezmi, Joséphine, vem si je!“

„To, co říkáš, přece nemůžeš myslet vážně. To není možné. Přece jsme se mívaly tak rády, aspoň já jsem tě ráda měla a pořád mám.“

„Je mi z tebe špatně, Jo. Byla jsem tvůj nejvěrnější spojenec. Vždycky jsem byla s tebou, platila jsem za tebe účty, dávala jsem na tebe pozor. Jenže když pak po tobě jednou jedinkrát něco chci, když potřebuju, abys pro mě něco udělala, tak ty mě zradíš. Hezky ses mi pomstila! Zneuctilas mě! Proč myslíš, že zůstávám zavřená tady na klinice, jenom tady pospávám a nechávám se oblbovat prášky? Protože nemám na výběr! Když odtud vyjdu ven, všichni si na mě budou ukazovat prstem. To tady radši zdechnu. Potom budeš mít moji smrt na svědomí ty a uvidíme, jak se ti s tím bude žít. Protože já ti nedám pokoj! V noci tě budu chodit strašit! Ty se budeš v posteli tisknout k mému manželovi, po kterém tajně pošilháváš. Myslíš si, že to nevím? Myslíš, že neslyším ten vřelý tón v jeho hlase, kdykoli mluví o tobě? Tak otupělá zase nejsem. Slyším to moc dobře, vidím, že ho přitahuješ. Nenechám tě v klidu spát, nedovolím, abys s ním vypila jedinou kapku šampaňského, které ti bude nabízet. A až tě políbí na rameno, tak tě kousnu, Joséphine!“

Rukávy županu se jí shrnuly a odhalily vyhublé paže. Sevřené čelisti se jí ostře rýsovaly pod kůží a oči jí planuly a měřily si Joséphine s takovou nenávistí, s jakou jen může žárlivá žena pozorovat svou sokyni.

Když Joséphine spatřila její výraz plný zloby, celá ztuhla. Vypravila ze sebe jenom:

„Vždyť ty mě nenávidíš, Iris...“

„No konečně ti to došlo! Takže si už aspoň nebudeme muset hrát na milující sestry!“

Vykřikla ta slova a prudce přitom zatřásla hlavou. Pak ztlumila hlas, podívala se tím svým planoucím pohledem sestře přímo do očí a ukázala ke dveřím.

„Vypadni!“

„Ale Iris...“

„Nechci tě už ani vidět. A už se nevracej! Aspoň bude klid!“

Stiskla tlačítko zvonku, aby přivolala ošetřovatelku, a klesla zpátky do polštářů. Rukama si výmluvně zakryla uši, aby Joséphine naznačila, že zůstává hluchá k jakýmkoli pokusům navázat znovu dialog a usmířit se.

To bylo před třemi týdny.

Joséphine o tom nikomu neřekla. Ani Lucovi, ani Zoé, ani Hortense a dokonce ani Shirley ne. Ta Iris nikdy ráda neměla. Sama dobře znala sestřiny dobré i špatné vlastnosti a nechtěla, aby ji soudili.

Zlobí se na mě, protože jsem ji nahradila na prvním místě, které vždycky právem náleželo jí. Přitom jsem to tehdy nebyla já, kdo Hortense poslal, aby udělala to prohlášení v televizi, ani jsem neporušila naši úmluvu. Jenže jak mám Iris přimět, aby se smířila se skutečností a přijala ji? Je příliš zraněná a nechce nic slyšet. Dává mi za vinu, že jsem jí zničila život. Je snazší obviňovat druhé než připustit, že jste sami udělali chybu. Přišla s tím přece Iris, že Joséphine napíše román, pod který se ona jen podepíše, to Iris jí za knihu zaplatila a celé to tak chytře navlékla. A Joséphine se do toho nechala vmanévrovat. Vůči své sestře byla vždycky slabá. Ale kde přesně leží hranice mezi slabostí a zbabělostí? Co je ještě slabost a co už je vada charakteru? Copak nebyla šťastná, když Hortense v televizi prohlásila, že pravým autorem Tak pokorné královny je její matka a ne teta? Rozrušilo mě to, to je pravda, ale víc než skutečnost, že jsem byla rehabilitována jako autorka, mě překvapilo, že se Hortense odhodlala k takovému kroku, kterým mi – po svém – dala najevo, že mě má ráda a že si mě váží. Ten román ať klidně vezme čert. I ty peníze a úspěch. Na ničem z toho mi nezáleží. Chtěla bych jen, aby zase bylo všechno jako dřív. Aby mě Iris měla ráda, abychom spolu zase jezdily na prázdniny, aby ona byla z nás dvou ta hezčí, zářivější, elegantnější, abychom si zase mohly spiklenecky šeptat Hup a Šup schramstli coby dup toho, co si na ně brousil zub, jako když jsme byly malé. Chci být zase ta bezvýznamná mladší sestra jako dřív. Necítím se dobře v téhle nové roli úspěšné ženy.

Zadívala se na svůj obraz, který se zrcadlil v okně kavárny.

V první chvíli se nemohla poznat.

Tohle že je Joséphine Cortèsová?

Tahle elegantní žena v krásném béžovém kabátě s širokými klopami z hnědé hlazené kůže? Ta krásná žena se zářivými vlasy, hezkými ústy a lehce udivenýma očima? To že je ona? Nevšední čapka, kterou měla na hlavě, ještě podtrhovala celkový dojem z této nové Joséphine. Znovu se zadívala na tu dokonalou cizinku. Jste tak hezká! Moc vám to sluší a vypadáte tak svobodně! Tolik bych se vám chtěla podobat, toužím být tak krásná jako tady ten odraz na skle. Když se tak na vás dívám, mám zvlášní dojem, že existuji ve dvojí podobě: vaší i té své. A přitom jsme jen jedna jediná.

Podívala se na sklenici koly, která stála před ní na stole. Ani se jí nedotkla. Led mezitím roztál, ale sklenice byla ještě stále lehce orosená. Váhala, jestli se jí má dotknout a zanechat na ní otisk svých prstů. Proč jsem si vůbec objednala kolu? Vždyť ji nemám ráda. Nesnáším to šimrání bublinek v nose. Nikdy nevím, co si mám v kavárně objednat, a tak řeknu „kolu, prosím,“ jako všichni ostatní, nebo „jednu kávu“.

Zvedla hlavu a podívala se na hodiny na stěně. Bylo půl osmé! Luca nepřišel. Vytáhla z tašky mobil a vyťukala jeho číslo. Ozval se záznamník, uslyšela hlas, který zřetelně a s důrazem na každou slabiku vyslovil jméno Giambelli. Nechala mu vzkaz. Dnes večer se tedy neuvidí.

Možná to tak bylo lepší. Pokaždé, když si vybavila tu hroznou scénu se sestrou, zaplavila ji beznaděj a cítila, že ji opouštějí síly. Neměla do ničeho chuť. Nejradši by si sedla na chodník a dívala by se, jak kolem ní procházejí neznámí lidé, dokonalí cizinci. Když má člověk někoho rád, znamená to nutně, že musí trpět? Je to snad výkupné, které je třeba zaplatit? Ona uměla jen milovat. Nevěděla, jak to udělat, aby někdo miloval i ji. To byly dvě velmi rozdílné věci.

„Vy tu kolu nebudete pít?“ zeptal se číšník, který se najednou vynořil těsně vedle ní. „Nechutná vám? Není v pořádku? Mám vám přinést jinou?“

Joséphine se slabě usmála a zavrtěla hlavou.

Rozhodla se, že už nebude déle čekat. Vrátí se domů za Zoé a navečeří se spolu. Když odcházela, nechala jí na stole v kuchyni připravené jídlo, studená kuřecí prsíčka a salát ze zelených fazolek, jeden malý kulatý sýr Petit Suisse a ovoce. Na lísteček jí k tomu napsala: „Šla jsem do kina s Lucou, vrátím se kolem desáté. Přijdu ti dát pusu na dobrou noc. Pa, beruško. Tvoje maminka.“ Nerada ji nechávala večer doma samotnou, ale Luca velmi naléhal, aby se dnes viděli. „Musím s vámi mluvit, Joséphine, je to důležité.“ Joséphine se zamračila. Právě takhle to řekl, už na to málem zapomněla.

Zatelefonovala domů a řekla Zoé, že se nakonec na večeři vrátí domů. Kývla na číšníka, aby jí přinesl účet.

„Máte ho pod talířkem. Vy dneska opravdu nejste ve své kůži!“

Nechala mu velkorysé spropitné a vyšla ven.

„Haló! Něco jste si tu zapomněla!“

Otočila se a viděla, že na ni mává Antoinovým balíčkem. Nechala ho na židli. Že bych už byla vážně tak bezcitná? Jsem schopná v kavárně zapomenout jediné věci, které mi zbyly po Antoinovi, zradím svou sestru, taky nechávám svou holčičku doma samotnou, abych mohla jít s milencem do kina, a kdoví co ještě?

Vzala si balíček a přitiskla si ho pod kabátem na prsa.

„Mimochodem ta čepice vám moc sluší!“ zavolal za ní číšník.

Cítila, jak jí pod čapkou zrudly uši.

Rozhlédla se, jestli je nablízku nějaký taxík, ale žádný neviděla. Taxikáři teď měli napilno. Lidé se právě vraceli domů, nebo naopak odjížděli do restaurací, do kina nebo divadla. Rozhodla se, že půjde domů pěšky. Drobně pršelo a dešťové kapky ji studily na tváři. Přitiskla si balíček, který držela pod kabátem, pevněji k tělu. Co si s ním počnu? Doma v bytě ty věci nechat nemůžu. Kdyby je Zoé náhodou našla... Zanesu to do sklepa.

Byla černočerná tma. Na Avenue Paul-Dormer nebylo ani živáčka. Prošla rychlým krokem podél hřbitovní zdi. V dálce zahlédla benzínovou pumpu. Osvětlené byly jen výklady obchodů. Četla si jména ulic, které míjela, a snažila si je zapamatovat. Rue Schloesing, Rue Pétrarque, Rue Scheffer, Rue de la Tour... Někdo jí vyprávěl, že tady v tom krásném domě na rohu Rue de la Tour bydlela Brigitte Bardotová v době, kdy se jí narodil syn. Strávila zde celou dobu těhotenství, zavřená doma za zataženými závěsy, protože fotografové byli všude, číhali zavěšení ve větvích stromů nebo na balkonech. Za horentní sumy měli pronajaté i okolní byty, takže se doma cítila jako ve vězení. A když se přece odhodlala vyjít z bytu ven, jakási šílená ženská ji pronásledovala až do výtahu, sprostě jí nadávala, ohrožovala ji vidličkou a hrozila, že jí vypíchne oči. Chudinka, pomyslela si Joséphine, jestli se takhle platí za slávu, pak je lepší zůstat neznámý. Po Hortensině vystoupení v televizi vypukl pochopitelně skandál a novináři se pokoušeli k Joséphine proniknout a získat nějaké její fotografie. Ona ale odjela za Shirley do Londýna a odtud pak odletěly na Moustiques, kde měla její přítelkyně velký dům přímo u moře. Po návratu se pak hned přestěhovala, takže se Joséphine podařilo uchovat si anonymitu. Její jméno sice bylo známé, ale v tisku se neobjevila žádná její fotografie. Když někde uvedla své jméno a vyslovila zřetelně Joséphine C.O.R.T.È.S.O.V.Á., občas se k ní někdo přihlásil a poděkoval jí za to, že napsala Tak pokornou královnu. Zažila jen laskavé a vřelé reakce čtenářů. Vidličkou ji zatím ještě nikdo neohrožoval.

Na Avenue Paul-Doumer navazoval Boulevard Émile-Augier. Ona bydlela ještě kousek dál, na kraji parku, blízko stanice metra Ranelagh. Když procházela parkem, zaregistrovala muže, který na větvi jednoho stromu dělal shyby. Byl elegantní, na sobě měl bílý plášť. Působilo to legračně, jak tam tak visel na větvi a střídavě se přitahoval nahoru a dolů. Byl k ní otočený zády, takže mu neviděla do obličeje.

To by mohl být dobrý začátek pro román. Muž v parku, zavěšený na větvi. Je tma, tak jako dnes. Na sobě má kabát, přitahuje se k větvi a počítá, kolik shybů udělá. Ženy spěchají domů a otáčejí se za ním. Je tam proto, že má v plánu se oběsit, nebo se chce na některou z nich vrhnout? Je to zoufalec nebo vrah? Tím by příběh mohl začít. Věřila, že jí osud posílá do cesty všelijaká znamení, obrazy a různé detaily, které bude moct proměnit do příběhů. Právě tak přece napsala svou první knihu. Že se dobře dívala kolem sebe a o všechno se zajímala. Jen tak také člověk zůstává mladý. Tím, že se uzavře do sebe a nechce už nic vidět ani slyšet, začíná stárnout. Život a psaní knih jdou často ruku v ruce.

Šla dál, byla už skoro uprostřed parku. Byla tma, měsíc se schoval za mraky a nesvítila ani jediná lampa. Měla pocit, že zabloudila v nepřátelském lese. Zadní světla projíždějících aut, která jediná občas osvětlila park, byla matná a rozmazaná deštěm. Zafoukal vítr a jedna větev se otřela Joséphine o ruku. Leknutím až nadskočila. Srdce jí začalo tlouct jako splašené. Nahrbila ramena a zrychlila krok. V této čtvrti se jí nemůže nic stát. Všichni jsou už doma, v klidu večeří nebo se dívají na televizi. Děti už jsou vykoupané, sedí u stolu v pyžamku a ještě něco pojídají, zatímco si jejich rodiče vyprávějí, jaký měli den. Žádný šílenec, který by chtěl vyhledávat konflikty a vytahovat nůž, se tady nepotuluje. Úporně se snažila myslet na něco jiného.

To Lucovi vůbec není podobné, že jí nedal vědět. Jistě se něco stalo jeho bratrovi. A muselo to být vážné, že zapomněl, že se dnes mají setkat. „Musím s vámi mluvit, Joséphine, je to důležité,“ řekl jí, když si domlouvali schůzku. Teď bude zřejmě na policejní stanici a snaží se vytáhnout Vittoria z nějaké kaše. Vždycky všeho nechal a šel ho zachraňovat. Vittorio se s Joséphine odmítal setkat, údajně proto, že si Lucu zabírá pro sebe, není mu sympatická a navíc prý vypadá dost nemožně. Žárlí, komentoval to pobaveně Luca. Vy jste se mě nezastal, když řekl, že jsem nemožná? Usmál se a odpověděl, že už je na to zvyklý, že jeho bratr by chtěl, aby se on, Luca, staral jen a pouze o něj. Dřív takový nebyl, je čím dál vztahovačnější a popudlivější, a proto nechci, abyste se s ním stýkala. Dokáže být někdy velice nepříjemný a mně na vás velmi záleží. Pustila to z hlavy a rozhodla se zapamatovat si jen ta poslední slova. Natáhla ruku a automaticky ji zasunula do jeho kapsy.

Takže moje drahá matinka by nám ráda přišla zkritizovat náš nový byt, ale samozřejmě by to nikdy nepřiznala. Henrietta Plissonnierová nevolala nikdy jako první. Projevovat jí úctu a odstraňovat jí z cesty každou překážku je přece úkolem těch ostatních. Ten večer, kdy jsem se jí postavila a zažila konečně pocit svobody, jsem vlastně poprvé projevila svou nezávislost. Co když to vlastně všechno začalo tím večerem? Pomník Slavné velitelky se rozpadl a Henrietta Grobzová se zřítila z výšky na zem. A to byl začátek jejího neštěstí. Dnes žije sama ve velkém bytě, který jí zanechal její manžel. Marcel Grobz jí upláchl za jinou, mladší a laskavější. Nedávno se jim narodil chlapeček, Marcel Grobz Junior. Musím Marcelovi zavolat, pomyslela si Joséphine, která ke svému nevlastnímu otci chovala mnohem něžnější city než k té, která ji porodila.

Větve stromů se ve větru pohybovaly a vypadaly hrozivě, jako cáry šatů nějaké čarodějnice, která tančí tanec smrti. Otřásla se. Prudký poryv ledového deště ji zasáhl přímo do obličeje, štípal ji v očích a jeho drobné jehličky ji bodaly do obličeje. Najednou vůbec nic neviděla. Kolem cesty byly sice lampy, ale svítila jen každá třetí. Kužel bílého světla přerušovaný provazy deště se ztrácel v temné obloze. Zdálo se, že mračna jsou plná vody, která padá k zemi a mění se v jemnou mlhu. Jako by ten proud deště byl bez konce, kapky se točily ve vírech, jak se do nich opíral vítr, a z nebe padaly další a další. Joséphine se na ty proudy deště snažila soustředit a pozorovala, jak se jeden po druhém ztrácejí v temnotě.

Nevšimla si temné siluety, která se za ní neslyšně objevila.

Neslyšela rychlé mužské kroky, které se k ní přibližovaly.

Najednou cítila, jak ji něco táhne dozadu. Muž ji pevně sevřel jednou paží, dlaní jí ucpal ústa a několikrát ji prudce uhodil do hrudníku, přímo na srdce. Napadlo ji, že jí někdo chce ukrást ten balíček. Svírala ho pevně levou rukou a druhou se snažila bránit, ale nemohla popadnout dech. Dusila se, kašlala a nakonec se bezmocně nechala povalit na zem. Stačila si ještě všimnout hladkých podrážek čistých vycházkových bot, které do ní kopaly. Rukama se snažila chránit hlavu, stočila se do klubíčka. Balíček jí přitom vyklouzl. Muž na ni syčel mezi zuby nadávky, ty couro, čubko, ty krávo jedna, z toho se už nedostaneš, teď se tady konečně přestaneš natřásat, ty jedna děvko, a zavřeš hubu! Zasypával ji nadávkami a přitom ji tloukl. Joséphine zavřela oči. Ležela tam, z rozraženého rtu jí tekla krev. Pak zaslechla, jak se kroky vzdalují. Zůstala bezmocně ležet na zemi.

Čekala dlouho. Potom se s námahou nadzvedla na rukou, klekla si na kolena a pokusila se vstát. Narovnala se a zhluboka se nadechla. Levou rukou se opatrně dotkla úst. Cítila, že je celá od krve. Málem šlápla na balíček, který zůstal ležet na zemi. Zvedla ho. Papírový obal byl nahoře celý potrhaný. Hlavou jí bleskla myšlenka: Antoine mě zachránil. Kdybych nenesla ten balíček s věcmi, které po něm zbyly, přitisknutý pod kabátem na prsou, byla bych nejspíš už mrtvá. Nepřežila bych ty kopance tvrdou podrážkou. Vzpomněla si na středověké relikvie a na jejich ochranitelskou úlohu. Lidé tehdy při sobě nosívali medailonek nebo malý kožený váček s útržkem šatů svaté Anežky nebo kousek podrážky ze střevíce svatého Benedikta, a cítili se tak pod jejich ochranou. Dotkla se rty papíru, ve kterém byl balíček zabalený, a v duchu poděkovala svatému Antonínovi.

Prohmatala si břicho, hrudník a krk. Žádné zranění nenašla. Ucítila však palčivou bolest na levé ruce. Na hřbetě ruky měla řeznou ránu a ta silně krvácela.

Vyděsilo ji to tak, že se jí úplně roztřásly nohy. Schovala se za kmen velkého stromu, opřela se o jeho vlhkou, drsnou kůru a pokusila se popadnout dech. Její první myšlenka patřila Zoé. Hlavně jí nesmí nic říct. Nesnesla by pomyšlení, že její matka je v nebezpečí. Byla to náhoda, ten útok nebyl zaměřený na mě, je to nějaký šílenec, určitě nechtěl zabít zrovna mě, kdepak, je to jistě nějaký šílenec, kdo by mě mohl nenávidět tak, že by mě chtěl zabít, on určitě nechtěl zabít právě mě, je to jen nějaký šílenec. Slova jí vířila v hlavě. Přejela si rukou obě kolena, aby zkontrolovala, že se jí už netřesou a že může stát, a zamířila k velké bráně z lakovaného dřeva, kterou se vstupovalo do jejich domu.

Na stolku u dveří ležel vzkaz od Zoé: „Maminko, jsem ve sklepě s Paulem. Bydlí vedle nás. Myslím, že už jsem tady konečně našla kamaráda.“

Joséphine došla do svého pokoje a zavřela dveře. Byla u konce sil. Sundala si kabát a hodila ho na postel. Pak svlékla svetr i sukni. Přitom si všimla, že na rukávu kabátu zůstala skvrna od krve a po levé straně že je na dvou místech roztržený. Smotala ho do ruličky, šla pro igelitový pytel na odpadky, dala do něj všechno svoje oblečení a balík pak hodila dozadu do skříně. Zbaví se ho později. Pečlivě si prohlédla paže, nohy a hýždě. Nebyla na nich žádná stopa po zranění. Půjde se osprchovat. Když procházela kolem zrcadla pověšeného nad umyvadlem, zahlédla v něm svůj obraz. Byla bledá a zpocená. Oči měla vyděšené. Zvedla ruku k čelu, dotkla se vlasů a zmateně začala hledat svou čapku. Ztratila ji. Musela zůstat na zemi. Najednou jí vytryskly slzy. Měla by pro ni jít, aby zahladila všechny stopy, podle kterých by ji někdo mohl identifikovat? Cítila, že k tomu nemá odvahu.

Šel po ní nožem. Mířil přímo do hrudníku. Byl to zkušený zabiják. Mohla jsem umřít. Nedávno četla v novinách, že po Evropě se potuluje asi čtyřicet sériových vrahů, kteří jsou na svobodě. Uvažovala, kolik z nich asi žije ve Francii. Ale ty nadávky, které na ni křičel, ukazovaly na to, že si chce vyřídit nějaké účty. „Z toho se už nedostaneš, teď se tady konečně přestaneš natřásat, ty couro jedna, a zavřeš hubu!“ Pořád jí ta slova zněla v uších. Musel si mě s někým splést. Odskákala jsem to místo někoho jiného. Musela si najít nějaké takové vysvětlení, jinak by nemohla dál žít. Nebude už schopná nikomu důvěřovat. Ten strach si v sobě ponese už napořád.

Vysprchovala se, umyla si hlavu, pak si vyfénovala vlasy, oblékla si tričko a džíny, namalovala se, aby zamaskovala případné stopy, a lehce si přejela rty rtěnkou. Teprve pak se odvážila na sebe znovu podívat do zrcadla. Přinutila se usmát se. Nic se nestalo. Hlavně aby se Zoé nic nedověděla. Musím se tvářit vesele a dělat jakoby nic. Nikomu o tom nebudu moct říct. S tím už teď bude muset žít napořád. Leda Shirley, té bych o tom říct mohla. Při tom pomyšlení se jí trochu ulevilo. Nahlas vydechla, aby se zbavila napětí a strachu, který jí svíral hrudník jako železná obruč. Musím si vzít tabletku arniky, aby se mi neudělaly podlitiny. Vzala si v lékárničce tubičku s lékem, otevřela ji, vyndala pilulku, dala si ji pod jazyk a čekala, až se pomalu rozplyne. Měla by uvědomit policii? Varovat je, že se v okolí potuluje vrah? Ano, ale... pak by se to Zoé dověděla. A tomu chce přece zabránit. Otevřela dvířka pod vanou a schovala tam Antoinův balíček.

Tam ho nikdo hledat nebude.

V obývacím pokoji si nalila sklenku whisky a odešla pro Zoé do sklepa.

„Mami, tohle je Paul...“

Hubený tmavovlasý chlapec v černém tričku, asi tak v Zoéině věku, Joséphine zdvořile pokývl. Zoé vyčkávala, co na něj maminka řekne a jestli se jí bude líbit, a sledovala, jestli na ní pozná, jaký na ni udělal dojem.

„Dobrý den, Paule. Ty bydlíš tady v domě?“ zeptala se Joséphine bezvýrazným hlasem.

„Ve třetím patře. Jmenuju se Merson. Paul Merson. Jsem o rok starší než Zoé.“

Zdálo se, že mu připadá důležité upozornit na to, že je starší než tahle malá holka, která ho obdivně hltá očima.

„A kde jste se seznámili?“

Snažila se, aby na ní nebylo poznat, že jí srdce ještě pořád bije jako splašené.

„Slyšela jsem ze sklepa takové rytmické bouchání, tak jsem se šla podívat a on to byl Paul. Hrál na bubny. Pojď se podívat, mami, on má tady ve sklepě úplné hudební studio.“

Zoé ustoupila, aby maminka mohla nahlédnout do Paulovy zkušebny. Byly tam akustické bubny, velký basový buben, virbl, souprava tří tomů, bubínek a dva činely. Byla tam také černá otáčecí židlička a samozřejmě nechyběly ani nejrůznější partitury. Ty byly úhledně poskládané na židli. Ze stropu visela žárovka, která vydávala matné světlo.

„Nádhera,“ zhodnotila Joséphine a snažila se nekýchnout. Zvířený prach ji šimral v nose. „Máš skvělé vybavení. Jak profesionální muzikant...“

Vůbec nevěděla, co říká. Absolutně se v tom nevyznala.

„Normální. To je Tama Swingstar. Dostal jsem to letos k Vánocům. Příští rok dostanu ridku Giantbeat od Paista.“

Pozorně poslouchala, co říká, jeho přesné odpovědi se jí líbily.

„A jak jsi to zařídil s odhlučněním, musel jsi sem dát nějakou protihlukovou izolaci, ne?“

„No jasně... To bylo nutný, protože když hraju, je to hukot. Cvičím tady, ale hrát chodím ke kamarádovi. Jeho rodiče mají dům v Colombes. Tam to můžeme klidně rozbalit a nikomu to nevadí. Tady si lidi hned stěžují. Nejvíc ten chlápek odvedle.“

Ukázal na vedlejší sklep.

„Třeba je té izolace pořád málo...“ řekla Zoé a zadívala se pozorně na stěny pokryté bílými izolačními deskami.

„To musí stačit. Je to jen sklep, tady nikdo nebydlí. Táta říká, že to udělal, jak nejlíp to šlo, jenže ten chlap prostě pořád prudí. Nic mu není dost dobrý. Na každé schůzi vlastníků se s někým pohádá.“

„Možná k tomu nějaké důvody má...“

„Táta říká, že ne. Že je to zkrátka takovej otrapa. Rozčílí se kvůli prkotině. Když někdo špatně zaparkuje, je úplně hysterickej. My ho moc dobře známe. Bydlíme tady už deset let. Takže za tu dobu už víme, co se dá od něj čekat...“

Pohodil hlavou jako dospělý. Byl větší než Zoé, ale měl ještě dětské rysy a i podle šířky ramen se dalo usoudit, že ještě poroste.

„Kruci! Je tady! Musíme se schovat!“ zavelel potichu Paul.

A zavřel za sebou a za Zoé dveře do sklepa. Joséphine viděla přicházet vysokého, pečlivě oblečeného muže, který si vykračoval, jako by celá chodba patřila jen jemu.

„Dobrý večer,“ hlesla a ustoupila ke stěně.

„Dobrý večer,“ řekl muž a prošel kolem ní. Ani se na ni nepodíval.

Na sobě měl tmavě šedý vycházkový oblek a bílou košili. Pod látkou se mu jasně rýsovaly pevné svaly, široký uzel na kravatě se v přítmí jen leskl. Sněhobílé manžety měl sepnuté knoflíky z šedých perel. Vytáhl z kapsy klíče, otevřel dveře svého sklepa a zase je rychle za sebou zavřel.

Jen co muž zašel, Paul vykoukl ze své zkušebny.

„Neříkal nic?“

„Ne,“ odpověděla Joséphine. „Myslím, že si mě ani nevšiml.“

„To bych neřekl. Jen neztrácí čas mluvením.“

„To o něm říká tvůj tatínek?“ zeptala se Joséphine, kterou taková slova překvapila.

„Ne, maminka. Zná tady všechny nájemníky. Prý má ten sklep báječně zařízenej. Udělal si z něj dílnu a má tam všechno možné nářadí. A doma má akvárium. Velikánský, jsou v něm jeskyně, rostliny, různé svítící dekorace a umělé ostrůvky. Ale nemá tam ryby!“

„Tvoje maminka bude asi dobře informovaná,“ řekla Joséphine, které došlo, že od Paula by se o dalších nájemnících v domě mohla leccos dovědět.

„A to tam přitom ani nikdy nebyla na návštěvě! Byla u nich v bytě jen jednou, když nebyli doma. Vzala ji tam domovnice, když šla zastavit alarm, který najednou začal houkat. Když se to dověděl, děsně se vztekal. K nim nechodí nikdo. Já znám jeho děcka, ale domů mě nikdy nepozvou. Rodiče prý si to nepřejí. Nikdy si ani nechodí hrát dolů na dvůr. Jdou ven, jenom když jsou rodiče pryč, jinak trčí zavření doma. To v druhém patře bydlí Van den Brockovi a ti nás zvou často. V obýváku mají domácí kino přes celou zeď a k tomu dvě reprobedny. Zvuk mají Dolby stereo. Když má u nich někdo narozeniny, paní Van den Brocková udělá dort a všechny pozve. Já se kamarádím s Fleur a Sébastienem, to jsou jejich děti. Takže s nimi Zoé, když bude chtít, můžu seznámit taky.

„A jsou fajn?“

„Jo, děsně. On je lékař a paní Van den Brocková zpívá ve sboru v Opeře. Má úplně suprovej hlas. Často cvičí stupnice, bývá to slyšet až na schodech. Vždycky se mě ptá, jak mi jde muzika a co zrovna dělám. Nabídla mi, že když budu chtít, můžu si k nim přijít zahrát na klavír. Fleur hraje na housle a Sébastien na saxofon...“

„Já bych chtěla taky na něco hrát,“ řekla Zoé, která se začínala cítit odstrčená.

Zdvihla k Paulovi obličej a nasadila vzdorovitý výraz malého děvčátka, kterému nikdo nevěnuje pozornost. V jejích očích bylo ale možné vyčíst úpěnlivou prosbu o pomoc.

„Tys nikdy nechodila do hudebky?“ zeptal se Paul překvapeně.

„Ne...“ odpověděla rozpačitě Zoé.

„Já jsem začal klavírem, potom jsem chodil na hodiny zpěvu a do hudební nauky, jenže pak už jsem toho začal mít po krk a přešel jsem na bubny. Je to větší zábava, a navíc pak můžeš založit kapelu...“

„Ty máš svoji kapelu? Jak se jmenuje?“

„Vagabundi. To jméno jsem vymyslel já. Dobrý, ne?“

Joséphine je poslouchala a cítila, že se pomalu uklidňuje. Paul byl sebejistý a na všechno měl svůj názor. Viděla na Zoé, že si myslí, že ho nedokáže zaujmout, a že ji to trápí. V obličeji měla napjatý výraz, trochu se mračila a pevně svírala rty. Bylo jasné, že je nešťastná a že se horečně snaží najít něco, čím by ho mohla zaujmout, aby v jeho očích stoupla. Pořád to bylo ještě dítě, i když přes léto hodně vyspěla.

„Nechtěl bys nám třeba něco zahrát?“ navrhla Zoé, která už nevěděla, jak by mohla přitáhnout jeho pozornost.

„Na to teď možná není ta nejvhodnější chvíle,“ zasáhla Joséphine. Očima ukázala na vedlejší sklep. „Možná někdy příště...“

„Ach jo,“ povzdechla si Zoé zklamaně.

Neříkala pak už nic a špičkou boty kreslila kolem sebe velké kruhy.

„Řekla bych, že je právě čas na večeři,“ pokračovala Joséphine, „a Paul určitě už taky brzy půjde nahoru...“

„Já už jsem večeřel.“ Vyhrnul si rukávy, vzal do ruky paličky, nenápadným gestem si trochu rozcuchal vlasy a začal sklízet nástroje. „Zavřely byste pak za sebou dveře, prosím vás?“

„Ahoj, Paule,“ zavolala Zoé, „tak zase příště!“

A mávla mu na pozdrav. V tom gestu byla směs studu i odvahy, jako by jím chtěla říct „ráda bych se s tebou zase viděla, tedy jestli chceš i ty“.

Nic na to neřekl. Bylo mu teprve patnáct a nemínil připustit, aby mu nějaká holka, která ještě ani neví, co chce, pletla hlavu. Byl v tom zvláštním věku, kdy si kluci ještě nejsou moc jistí svým měnícím se tělem, a maskují to tím, že se tváří drsně. Jsou pak někdy krutí, i když to tak vlastně ani nemyslí. Jen si tak dodávají odvahy. Přezíravost, kterou dával Zoé najevo, měla ukázat, že on je tady ten silnější a kdyby měl některý z nich případně prohrát, byla by to ona.

Elegantní muž v šedém obleku čekal u výtahu. Zdvořile ustoupil a nechal je vejít do kabiny jako první. Zeptal se, do kterého patra jedou, a zmáčkl knoflík označený pětkou. Sám si pak zmáčkl čtyřku.

„Takže vy budete naše nové sousedky...“

Joséphine přikývla.

„Tak tedy vítejte v našem domě. Dovolte, abych se představil: jsem Hervé Lefloc-Pignel. Bydlím ve čtvrtém patře.“

„Já se jmenuji Joséphine Cortèsová a to je moje dcera Zoé. Bydlíme v pátem poschodí. Mám ještě druhou dceru, Hortense, ta teď ale žije v Londýně.“

„Ten váš byt jsem původně chtěl koupit já, ale když jsme sem přišli, nebyl ještě volný. Bydleli tam staří manželé Legrattierovi. Zahynuli před dvěma lety při autohavárii. Je to krásný byt. Máte štěstí.“

I tak se to dá říct, pomyslela si Joséphine. Rychlost, s jakou zmínil smrt dřívějších vlastníků, ji trochu přivedla do rozpaků.

„Byl jsem si byt prohlédnout, když ho pak nabídli k prodeji,“ pokračoval, „ale váhali jsme. Nechtělo se nám znovu se stěhovat. Dnes toho lituji...“

Na tváři se mu mihl úsměv, ale hned se zase vrátil k dřívějšímu strohému výrazu. Byl vysoký a působil odměřeným dojmem. Obličej jako vytesaný z kamene, ostré rysy. Tuhé černé vlasy měl po straně rozdělené výraznou pěšinkou, ale jeden pramen mu stále padal do čela. Hnědé oči měl posazené hodně daleko od sebe, výrazné obočí připomínalo dvě silné černé čáry a nos, trošku rozplesklý, zřetelně vyčníval z obličeje. Dokonale bílé zuby dávaly tušit, že mu jeho dentista věnuje mimořádnou péči. Je skutečně hodně vysoký, uvažovala Joséphine, když si ho nenápadně změřila pohledem, musí mít jistě nejmíň metr devadesát. Široká rovná ramena, ploché břicho. Představila si ho s tenisovou raketou v ruce, jak přebírá pohár pro vítěze a zvedá jej nad hlavu. Opravdu velmi hezký muž. Na rukou nesl bílou plátěnou tašku.

„Nastěhovaly jsme se v září, právě na začátku školního roku. Bylo to dost hektické, ale teď už jsme se celkem zabydlely.“

„Uvidíte, že dům je velice příjemný a sousedé vcelku přátelští. A tohle je bezpečná čtvrť.“

Joséphine se kousla do rtu.

„Vy si to nemyslíte?“

„Ale ano,“ pospíšila si s odpovědí Joséphine. „Ale večer cesty nejsou zrovna moc osvětlené.“

Náhle cítila, jak jí na spáncích vyrazil pot a roztřásla se jí kolena.

„To je jen drobný detail. Čvrť je hezká, klidná a nemáme tady žádné bandy otravných chuligánů ani domy poničené graffiti. Moc se mi líbí bílý kámen, ze kterého jsou postaveny pařížské budovy, a nesnáším pohled na to, jak ho někdo ničí.“

V jeho hlase zazněl náhle zlostný tón.

„Je tady hodně stromů, květin a travnatých ploch, časně ráno tu zpívají ptáci a občas zahlédneme na stromě veverku. Pro děti je důležité, aby měly kontakt s přírodou. Ty máš zvířata ráda?“ obrátil se na Zoé.

Holčička měla oči sklopené k zemi. Zřejmě myslela na to, co jí o svém sousedovi ve sklepě říkal Paul, a držela si odstup. Chtěla být zřejmě se svým novým kamarádem solidární.

„Ty neumíš mluvit?“ zeptal se muž s širokým úsměvem a sklonil se k ní.

Zoé zavrtěla hlavou.

„Ona se stydí,“ omlouvala ji Joséphine.

„Nestydím se,“ ohradila se Zoé, „ale s cizími lidmi nemluvím. Ráda si udržuji odstup.“

„No tedy!“ vykřikl překvapeně. „Vaše dcera má bohatý slovník a smysl pro drobné nuance.“

„To je normální, jsem přece už na druhém stupni.“

„Jako můj syn Gaétan... A kam chodíš do školy?“

„V Rue de la Pompe.“

„Jako moje děti.“

„Jste s tou školou spokojeni?“ zeptala se Joséphine, která cítila, že Zoéino mlčení začíná být tíživé, a nechtěla, aby hovor docela uvázl.

„Jsou tam výborní profesoři, ale i profesoři úplně neschopní. Je proto potřeba, aby tam, kde vyučující nestačí, pomáhali rodiče. Já chodím na všechny třídní schůzky. Jistě vás tam také brzy uvidím.“

Výtah zatím dojel do čtvrtého poschodí a zastavil. Vystoupil, bílou tašku přitom stále opatrně nesl na rukou před sebou. Obrátil se k nim a se širokým úsměvem se lehce uklonil.

„Vidělas?“ řekla Zoé. „V té tašce se něco hýbalo!“

„Ale ne. Asi nesl naložené maso nebo možná něco z mrazáku. Třeba ho mají ve sklepě. Možná je to myslivec. Všimla sis, jak mluvil o přírodě?“

Zoé nevypadala, že by ji ten argument přesvědčil.

„Ale tam se fakt něco hýbalo!“

„Zoé, přestaň si věčně něco vymýšlet!“

„Mě vymýšlení příběhů baví. Život je pak hned veselejší. Až budu velká, budu spisovatelka. Napíšu Bídníky...“

Večeři snědly v rychlosti. Joséphine se podařilo rukávem zamaskovat ránu, kterou měla na levé ruce. Když Zoé dojídala sýr, několikrát zívla.

„Jsi už nějaká unavená, viď? Tak běž honem do postele.“

Zoé zamířila do svého pokoje. Když jí Joséphine přišla dát pusu na dobrou noc, už napůl spala. Na polštáři měla položeného svého plyšáčka. Byl už celý sepraný a vybledlý. Zoé s ním ještě pořád spávala. Šla ve své lásce dokonce tak daleko, že se občas maminky zeptala: „Viď, že se ti Nestor líbí, mami? Hortense říká, že je hnusnej!“ Joséphine byla sice stejného názoru, ale nahlas to neřekla a vždy odhodlaně potvrdila, že Nestor, kterému už sice scházelo očičko a který byl mnohokrát vypraný v pračce, je moc pěkný. Už má věk na to, že by mohla přestat spát s plyšákem, uvažovala Joséphine, měla bych s tím nejspíš něco udělat. Není přece žádné mimino. Rozcuchané kaštanové kadeře měla rozhozené na bílém polštáři, prsty ještě svírala plyšáčkovu nohu, která dávno ztratila tvar a připomínala spíš velký fík.

Joséphine nadzvedla Zoéinu ruku a na každý prst jí vtiskla polibek. Tenhle je za tatínka, tenhle za maminku, sem přijde pusinka od Hortense a sem od Zoé, ale co s tím posledním, malíčkem? Byl to takový jejich rituál před usnutím. Kolikrát ho ještě budou opakovat? Kolikrát jí ještě Zoé důvěřivě podá ruku a bude chtít, aby odříkala těch několik magických slůvek, která mají přivolat klidný spánek? Cítila, jak jí hrdlo sevřela lítost a zaplavil ji pocit nostalgie. Zoé byla zatím ještě pořád jako dítě. Zadívala se na její červené tvářičky, drobný nos, zvláštní, lehce protáhlé oči, buclatá zápěstí. Je to s podivem, uvažovala Joséphine. Jako by se zastavil čas. Jednou se o tom zmínila jejich dětské lékařce a ta ji ujistila, že je všechno v pořádku, že změna přijde náhle a nečekaně. Vaše dceruška si prostě dává na čas. Jednoho rána se probudí a vy ji nepoznáte. Začne nosit podprsenku, zamiluje se a přestane se s vámi bavit. Užijte si toho, že to tak zatím není, a nedělejte si starosti! Třeba se jí zatím nechce vyrůst. Vídám teď v poslední době víc a víc dětí, které se úzkostlivě drží svého dětství jako něčeho, co je jim důvěrně známé a drahé a co nechtějí ztratit.

Všimla si, že Hortense, věčně nabroušená a ve střehu, si svou malou sestřičku už delší dobu zkoumavě prohlíží. Je to zvláštní, jak jsou ty moje děti rozdílné. Jedna je poddajná, touží po projevech lásky a uznání, a s druhou je těžké vyjít, sama si razí cestu životem a bojovně přitom kolem sebe máchá mačetou. Zoé je průzračná a něžná, Hortense temná, nepoddajná, tvrdá. Dohromady by mohly skvěle fungovat jako ústřice. Hortense jako drsná pevná skořápka a Zoé jako perleťový vnitřek.

„Jak se ti líbí tvůj nový pokojík, Zoé?“

„Náš byt je prima, ale lidi, co bydlí tady v domě, ráda nemám. Jsou divní... Radši bych se vrátila zpátky do Courbevoie.“

„Nejsou divní, Zoé, jsou jenom jiní...“

„Proč jsou jiní?“

„V Courbevoie jsi všechny znala, v každém patře jsi měla kamarády, takže sis s nimi mohla snadno zajít popovídat. Všichni jsme se tam často navštěvovali, klidně i bez ohlášení, prostě jsme zaskočili na kus řeči. Tady jsou lidé trochu víc...“

Hledala správné slovo, kterým by to vyjádřila. Cítila, jak jí víčka těžknou únavou.

„... strojení, hodně dají na to, jaký dělají dojem... Jsou uzavřenější.“

„Chtělas říct, že jsou ztuhlí a studení? Jako mrtvoly?“

„Takhle bych to zrovna neřekla, ale vlastně máš docela pravdu.“

„Myslím, že ten pán, co jsme ho potkali ve výtahu, je v jádru úplně studený. Cítím to. Vypadá, jako by měl na těle nějaký krunýř, aby se k němu nikdo nemohl přiblížit, a že si žije jenom sám pro sebe...“

„A co Paul? Ten se ti zdá taky ztuhlý a studený?“

„Kdepak! Paul je...“

Zarazila se a pak dodala šeptem:

„Paul je jinej, mami. Je super. Chtěla bych, aby se mnou kamarádil.“

„Však ty se s ním skamarádíš. Zoé.“

„Zdá se ti, že by si to o mně mohl myslet taky?“

„No rozhodně si s tebou povídal a nabídl ti, že tě představí dětem od Van den Brockových. To znamená, že se s tebou zase chce vidět a že se mu určitě zdáš fajn.“

„Myslíš? Mně nepřipadalo, že bych ho moc zajímala. O mě se kluci vůbec moc nezajímají. S Hortense je to jiné, ta to s klukama umí.“

„Hortense je o čtyři roky starší než ty. Počkej, až ti bude tolik jako jí, a uvidíš!“

Zoé se zamyšleně zadívala na maminku. Její výraz prozrazoval, že by jí to ráda uvěřila, ale jen těžko si dokáže představit, že by se jednoho dne mohla svůdností a krásou vyrovnat své sestře. Nakonec zavrtěla hlavou a vzdychla. Zavřela oči a zavrtala hlavu do polštáře. Automaticky sáhla po plyšákovi a pevně ho sevřela v ruce.

„Já nechci být dospělá, mami. Někdy mám tak hrozný strach, víš...“

„Z čeho?“

„Nevím. A to mě děsí ještě víc.“

Vystihla to tak přesně, že to Joséphine až zarazilo.

„Mami, jak člověk pozná, že už je dospělý?“

„Když se dokáže sám rozhodnout o něčem důležitém a nemusí se nikoho ptát na radu.“

„Ty jsi dospělá... Úplně nejvíc!“

Joséphine by jí byla ráda řekla, že často o věcech pochybuje, že spoustu z nich ponechává náhodě a že některá rozhodnutí odkládá na druhý den. Rozhodovala se instinktivně a pak se snažila své rozhodnutí korigovat, když zjistila, že není správné, nebo si ulehčeně oddychla, když se ukázalo, že měla pravdu. Vždycky ale pokládala svůj úspěch za dílo náhody. Co když člověk není nikdy dospělý, uvažovala a něžně hladila Zoé po tvářích, nosánku, po čele a po vlasech, dokud neucítila, že začala pravidelně oddechovat. Uklidňující přítomnost její dcerky jí dodávala sílu, aby nemyslela na to, co se jí přihodilo. Zůstala sedět na její posteli, dokud neusnula, a pak odešla do svého pokoje.

Zavřela oči a pokoušela se usnout, ale pokaždé, když už se propadala do spánku, uslyšela znovu nadávky a cítila, jak ji ten muž kope. Všechno ji bolelo. Vstala a šla vyhledat igelitovou tašku s prášky na spaní, kterou jí dal Philippe. Našel jsem je v Irisině nočním stolku, řekl jí. Nechci, aby je měla u sebe. Člověk nikdy neví. Vezmi je k sobě, Jo.

Našla krabičku Stilnoxu a zadívala se na malou bílou tobolku. Uvažovala, jaké je doporučené dávkování. Rozhodla se, že si vezme půlku. Polkla ji a zapila vodou. Nechtěla už na nic myslet. Chtěla jen spát a spát.

Zítra je sobota, zavolá Shirley.

Když s ní promluví, bude hned klidnější. Shirley dokáže všechno vyřešit.

Nespáchala jsem vlastně trestný čin, když jsem to neohlásila na policii? Možná jsem tam měla přece jen zajít a říct, že si přeju zůstat v anonymitě. Co kdyby to ten chlap zkusil znovu? Nemohli by mě pak obvinit, že jsem o celé věci věděla? Váhala a už chtěla vstát, ale spánek ji přemohl.

Nazítří ráno ji probudila Zoé. Skákala jí po posteli a mávala před očima obálkou. Joséphine si zaclonila oči rukou.

„Kolik je hodin, prosím tě?“

„Je půl dvanácté, mami!“

„Pane Bože, a já jsem až doteď spala! Ty už jsi vzhůru dlouho?“

„Já jsem se právě probudila, tralala! A šla jsem se podívat do schránky, jestli už přišla pošta, a hádej, co tam bylo?“

Joséphine si sedla a protřela si oči. Zoé před ní mávala svazečkem obálek.

„Vánoční katalog? S tipy na dárky?“

„Kdepak, mami. Něco mnohem lepšího!“

Bože, mám hlavu jak střep. Měla pocit, že se jí hlava snad každou chvíli musí rozskočit. Ruce i nohy ji při sebemenším pohybu bolely.

„Dopis od Hortense?“

Hortense nikdy nepsala. Zásadně telefonovala. Zoé zavrtěla hlavou.

„Zima zima, mami. Ani trošinku nepřihořívá.“

„Nevím.“

„Něco úplně senzačního! Nejsenzačnější senzace! Super-hyper-nejlepší věc na světě! Je to taková bezvadná novina, že hvězdy vedle ní blednou a měsíc ztrácí svou zář! Kisses and love and peace all around the world! Ať tě chrání a provází velký Manitou, bílá sestro. Hoho, bratře!“

Každý výkřik doplnila ještě vítězným výskokem na pružné matraci. Vypadala jako siouxský válečník, který bojovým tancem oslavuje své vítězství a nad hlavou přitom točí ukořistěným skalpem.

„Nech toho skákání, Zoé. Praskne mi hlava!“

Zoé se naposledy odrazila, natáhla nohy dopředu a dopadla celou vahou na postel. Celá rozcuchaná, s vítězným úsměvem na tváři, jako by vyhrála první cenu v loterii, vesele hlásila:

„Pohlednice od tatínka! Pohlednice od mého tatínečka! Má se dobře, je pořád ještě v Keni, píše, že se nemohl ozvat, protože byl hluboko v džungli, ztracený uprostřed spousty krokodýlů, ale že ani na chvilinku, slyšíš, mami? Ani na chvilinku na nás nepřestal myslet! A posílá mi moc pusinek! Tralala! Tak se mi zas vrátil, ten můj tatíneček!“

Udělala kotrmelec a přistála mamince rovnou na pohmožděné ruce. Joséphine jen zamžikala bolestí.

„Já jsem tak šťastná, mami, to si vůbec neumíš představit, jak moc! Teď už ti to můžu říct, víš, já jsem si myslela, že umřel. Že ho sežral krokodýl. Vzpomínáš si, jak jsem se o něj bála, když jsem ho viděla mezi těmi pitomými zvířaty? Říkala jsem si, že jednoho dne ho některý ten krokodýl sežere!“

Otevřela pusu a ukázala, jak by ho drtil mezi čelistmi. Dělala přitom uááaahm, uááaahm a předváděla, jak krokodýl požírá kořist.

„A on přitom žije, mami! Je na živu! Brzy už se vrátí a zazvoní u našich dveří...“

Náhle se narovnala a zatvářila se vyplašeně.

„No jo, ale vždyť nezná naši novou adresu! Co když nás nenajde?

Joséphine natáhla ruku a vzala jí pohlednici. Opravdu byla z Keni. Datum na razítku říkalo, že byla odeslaná z Mombasy, minulý měsíc. Adresovaná byla ještě do jejich starého bytu v Courbevoie. Poznala Antoinovo písmo a jeho fanfaronský styl.

Holčičky moje,

píšu jen krátce, abyste věděly, že se mi daří dobře a že jsem po dlouhém pobytu v nepřátelské džungli zase zpátky v civilizaci. Překonal jsem horečky, zdolal jsem divoká zvířata i komáry, prošel jsem bažinami, ale hlavně, celou tu dobu, jsem na Vás ani na chvilku nepřestal myslet. Mám Vás strašně rád. Těším se, že se co nejdřív uvidíme.

Váš tatínek.

Ve svých sedmašedesáti letech se Marcel Grobz konečně cítil jako šťastný muž a nemohl se toho pocitu nabažit. Ráno, hned jak se probudil, pomodlil se Otčenáš, přidal přímluvy, díkůvzdání a odříkal i novény. Pak poprosil Pánaboha, aby jeho štěstí trvalo i nadále. A bez ustání mu děkoval: Děkuji ti, Bože, že mě zahrnuješ svou milostí, že mi dáváš prožít pocit štěstí, okouzlení a rozkoše, blaženosti a radosti, děkuji ti nastokrát!

Pokaždé potichu odříkal tyto modlitby hned, jakmile vstal z postele. Opakoval si je, když stál před zrcadlem a holil se, a pokračoval i při oblékání kalhot. Vzýval Pánaboha a všechny svaté, když si vázal uzel na kravatě, a v duchu si sliboval, že dá deset euro prvnímu žebrákovi, kterého potká na ulici. Pak, když na sebe šplíchl kolínskou (byla to Eau de Cologne Impériale od Guerlaina), tu sumu ještě zvýšil, zapnul si pásek, a když uvážil všechny své hříchy, rozšířil počet žebráků, které zamýšlel obdarovat, na dva. Protože i já jsem přece mohl skončit na ulici, kdyby se mě ta moje Josiane nebyla ujala a nezachránila mě z Henriettiných spárů. Vždyť kolik je takových chudáků, co špatně skončí, protože nemají nikoho, kdo by jim podal pomocnou ruku, když začnou klesat ke dnu?

Teprve potom, osprchovaný, oholený a už kompletně oblečený, zamířil do kuchyně, aby vzdal hold svému pokladu. Josiane Lambertová pro něj představovala zosobnění ženskosti a vrchol smyslnosti. Teď konečně spolu žili v jednom bytě. Marcel ji mnohem častěji než jménem oslovoval prostě “broučku“.

Ta už se mezitím pilně otáčela v kuchyni. Růžový župánek, který měla na sobě, za ní jen povlával. Stála u litinového sporáku značky Aga (tři vrstvy nejkvalitnějšího laku s vysokým leskem) a připravovala pro svého muže na pánvi vajíčka. Pracovala se soustředěným výrazem a lehce nakrabaceným obočím a pečlivě vážila každý svůj pohyb. Uměla lépe než kdo jiný rozklepnout vajíčko na horkou pánev, zprudka ho opéct, aby se bílek neroztekl moc daleko a žloutek aby naspodu jen trochu ztuhl, pak do žloutku lehce šťouchnout vidličkou, aby se žlutá tekutina trochu rozlila na bílek, celé to otočit a nechat opéct i z druhé strany a pak, těsně před tím, než vajíčko vyklopí z pánve na nahřátý talířek, ho elegantním pohybem zápěstí pokropit několika kapkami balzamikového octa. Mezitím se už ve velkém chromovaném topinkovači Magimix opékaly tlusté plátky celozrnného chleba se lněným semínkem. Slané máslo z Normandie bylo připravené ve starodávné máslence a na bílém talířku se zlatým okrajem čekaly plátky šunky od kosti a kaviár z lososa.

Na to všechno se ovšem Marcel teď nedokázal soustředit. Neviděl Josiane už téměř dvacet minut a teď ze všeho nejvíc toužil být jí co nejblíž. Byl jako lovecký pes, který našel stopu a běží po ní, dokud nenajde, co hledá. V Marcelově případě to byla Josiane. Objal ji kolem ramen, poplácal ji po zadku a vlepil jí pusu na hebkou kůži těsně nad lemem županu, až to mlasklo.

„Počkej, Marceli,“ zamumlala Josiane, která, s očima upřenýma na pánev, bedlivě sledovala poslední fázi své kulinářské operace.

Jen nerad poslechl a šel se posadit na svoje místo k prostřenému stolu. Na bílém lněném ubruse už tam pro něj byla připravená sklenice čerstvě vymačkané pomerančové šťávy, krabička s vitamíny 60+ a malá čínská lakovaná mistička s pečlivě odměřeným množstvím pylu z kaštanovníku. Oči mu zvlhly dojetím.

„Dala sis s tím takovou práci, máš to všechno tak krásně nachystané, jsi ke mně tak pozorná! Víš, broučku, nejlepší na tom všem je, že to děláš s láskou. Co já bych byl bez tebe? Celý svět by za moc nestál, kdyby se lidi neměli rádi. Láska je obrovská síla, a spousta lidí o tom ani neví. Myslí jen na svoje prachy, pitomci! Jenže když tu prostou, každodenní a obyčejnou lásku pěstuješ a rozdáváš ji kolem sebe, bez parády a velkých řečí, tak tím sám rosteš, díky tomu jsi větší, bohatší a lepší!“

„Ty mluvíš jako nějaký básník,“ usmála se Josiane a položila velký plochý talíř na plátěnou prostírku. „Kdy se pustíš do alexandrínů, ty můj Racine?“

„To bude tím, že jsem šťastný. To mám hned poetickou náladu, cítím se blažený a dokonce myslím, že jsem i trochu hezčí, nezdá se ti? Ženy na ulici se za mnou otáčejí a po očku mě pozorují. Já se usmívám, dělám jako že nic, ale bavím se tím!“

„Jestli ony nepokukují po tobě proto, že si při chůzi mluvíš sám pro sebe!“

„Ne, broučku, kdepak! Ta láska, kterou dostávám, mě proměnila, takže jsem teď jako slunce. Chtějí se v mé blízkosti ohřát. Vždyť se na mě podívej: od té doby, co žijeme spolu, jsem celý omládl a jen kvetu, zkrásněl jsem a dokonce mám dojem, že mi rostou i svaly!“

Párkrát si pleskl rukou po břichu, které honem zatáhl, trochu se přitom zašklebil a sedl si zpříma na židli, se zády přitisknutými k opěradlu.

„Ale Marceli... Nech už těch sentimentálních řečí a rychle si vypij tu šťávu, ať ti z ní nevyprchají všechny vitamíny!“

„Já ale mluvím vážně, drahoušku. A jsem hrozně šťastný... A kdybych si nedával pozor a nesnažil se ovládat, myslím, že bych se samou radostí vznášel ve vzduchu!“

Zahrnul si ubrousek pod límec bílé košile, aby si ji neumazal, a s plnou pusou hned pokračoval:

„Jak se má můj následník? Spinkal dobře?“

„Probudil se před osmou, přebalila jsem ho a nakojila a dala jsem ho zpátky do postýlky, aby ještě usnul. Teď spí, takže nepřipadá vůbec v úvahu, že bys tam za ním chodil a budil mi ho!“

„Dám mu jenom malou pusinku na pravou nožičku,“ smlouval Marcel.

„Já tě znám. Začneš ho pusinkovat a rázem bude po spaní!“

„Hrozně se mu to líbí. A co teprve když ho dám na přebalovací stůl! To úplně výská radostí. Včera jsem ho přebaloval třikrát. Pěkně jsem ho zapudroval. A co říkáš na toho jeho camprdlíka? Můj syn bude pěknej divoch, ten když vystřelí ten svůj Amorův šíp, tak se zabodne holkám pěkně hluboko do srdíčka, a možná nejen tam!“

Hlasitě se svému obhroublému vtipu zasmál a radostně si při té představě zamnul ruce.

„Teď ale spí a tys už měl být v kanceláři. Máš tam přece nějakou schůzku.“

„Teď v sobotu? To nemyslíš vážně! Proč bych měl mít schůzku v sobotu za úsvitu?“

„O jakém úsvitu to mluvíš? Vždyť je skoro poledne!“

„To jsme spali tak dlouho?“

„Ty jsi spal tak dlouho!“

„Stejně se ta oslava s Reném a Ginette včera vydařila! Taky jsme toho dost vypili. A Junior spal jako dudek. No tak, broučku, nech mě ho jít probudit, než budu muset jít...“

Marcel Grobz nasadil prosebný výraz, dokonce sepnul ruce a zatvářil se velice zkroušeně, ale Josiane Lambertová zůstala neochvějná.

„Miminka potřebují spát! Zvlášť, když je jim teprve sedm měsíců!“

„Ale on vypadá, jako by mu bylo už o rok víc! Však jsi to sama viděla: když na něj mluvím, všemu rozumí! A má už čtyři zuby! No a onehdy jsem přemýšlel, jestli mám postavit novou továrnu v Číně. Jen jsem tak o tom nahlas uvažoval. On si zrovna hrál se svýma nožičkama – vidělas, jak si je soustředěně prohlíží a tváří se přitom hrozně vážně, nic bych za to nedal, že už se učí počítat! – no a on ke mně zvedl tu svoji sladkou tvářičku a přikývl, jako že ano. A udělal to dvakrát po sobě! Na mou duši, Josiane. Jasně tím řekl, ať jdu do toho! Myslel jsem, že se mně to snad jenom zdá!“

„Však ono se ti to, Marceli, opravdu jenom zdá! Už ti z toho vážně trochu šibe!“

„Já myslím, že mně dokonce řekl go, daddy, go! Protože mluví taky anglicky, víš o tom?“

„V sedmi měsících!“

„Mluví výborně!“

„A to je podle tebe tím, že mu pouštíš angličtinu pro nejmenší, když ho uspáváš? To snad nemyslíš vážně! Začínám si o tebe dělat starost!“

Každý večer, když uložil svého syna do postýlky, pustil Marcel Grobz výukové CD s angličtinou. Koupil ho v obchodě WH Smith na ulici Rivoli, v oddělení „pro děti“. Lehl si vždycky na koberec vedle něho, vyzul si boty, dal si polštář pod hlavu a potmě opakoval věty z první lekce. My name is Marcel, what´s your name? I live in Paris, where do you live? I have a wife... Vlastně a nearly wife, odříkával do tmy. Příjemný ženský hlas, který předříkával věty, ho uspával. Pokaždé usnul dřív, než dohrála první lekce.

„Nemluví ještě plynně, to uznávám, ale říká už některá slova. Já jsem každopádně slyšel, jak říká go-da-ddy-go. Za to dám klidně ruku do ohně!“

„No tak ji zase rychle vytáhni, protože by ses pěkně spálil! Marceli, už se vzpamatuj. Tvůj syn je normální, prostě normální, což vůbec neznamená, že by to nebylo krásné, živé a bystré miminko... Ale nedělej z něho čínského císaře nebo byznysmana, co mluví všemi jazyky! Vždyť ty bys ho nejradši už teď jmenoval do své správní rady!“

„Já ti prostě jenom říkám, že vidím, že mi rozumí. Přece si to nevymýšlím. Ty mi to nevěříš, na to máš samozřejmě právo. Ale až ti jednoho dne řekne: Hello, mummy, how are you, nebo nějakou takovou podobnou větu v čínštině, tak na to buď připravená, abys ho leknutím nepustila na zem! Protože já mám v úmyslu naučit ho taky čínsky, hned jak zvládne angličtinu.“

A nabral si smažená vajíčka na kousek chleba s máslem.

Josiane se k němu otočila zády, ale pozorovala jeho odraz na skle kuchyňské skříňky. Spokojeně snídal, namáčel si kousky bagety do kávy a usmíval se u toho. Občas se zarazil, přestal jíst a zaposlouchal se, jestli neuslyší z vedlejšího pokoje šťastné broukání svého syna. Bylo tam ale ticho, a tak se zkormouceně pustil do dalšího sousta. Chtě nechtě se musela usmát. Marcel senior a Marcel junior. To bude dobrá dvojka, tihle dva. Je pravda, uvažovala, že Junior je chytrý a rychle chápe. To je fakt. Je mu teprve sedm měsíců a už sedí pěkně rovně ve své dětské židličce a prstíčkem velitelsky ukazuje na tu věc, kterou zrovna chce. Když mu nevyhovím, zamračí se a zpraží mě pohledem. Když s někým telefonuju, poslouchá, hlavičku nakloněnou na stranu, a občas přikývne. Někdy to vypadá, že chce něco říct, a zlobí se, protože mu to nejde. Jednou dokonce luskl prsty! Josiane neměla moc zkušeností s malými dětmi, ale i ona musela uznat, že Junior je na svůj věk hodně šikovný. Ale v tom, jestli mu bude přisuzovat ty schopnosti, které viděl jeho otec, měla jasno a nemínila mu ustoupit. Junior bude mít stejné dětství jako každé jiné dítě. Jsem rozhodně proti tomu, aby z něj byl malý domýšlivý génius, co potom nosí ze školy samé jedničky. Chci, aby si můj chlapeček hrál v létě s kbelíčkem v brouzdališti, jenom v tričku a holínkach, chci si jeho dětství co nejvíc užít. Však jsem se na něj něco načekala. Rozhodně nedovolím, aby ho Marcel posílal do školy pomalu ještě v pamperskách.

Osud přivedl Josiane do cesty dva muže, jednoho velkého a jednoho ještě docela malého, a díky nim teď byla konečně šťastná. Byla odhodlaná udělat všechno pro to, aby o ně nepřišla. Tím spíš, že v minulosti k ní osud zrovna laskavý nebyl. Rozhodně nemínila dopustit, aby ji někdo připravil o to, čeho dosáhla. Žárlivě si teď všechno hlídala, odhodlaná vytěžit co nejvíc z každého okamžiku. V otázce štěstí mám totiž u života svoje pohledávky a ty teď míním uplatnit. Teď jsem na řadě já! A půjdu si za svým. Opovažte se na mě něco zkoušet! Nastal čas, aby mi život vrátil, co mi odpíral. Jdu do toho a nenechám se vzít na hůl! Protože ta doba, kdy se mnou zametali, je passé! Všechny ty chvíle, kdy jsem byla jenom malá bezvýznamná Marcelova sekretářka, ze které si on, velký šéf, miliardář, majitel sítě obchodů Casamia, nabízejících veškeré bytové zařízení počínaje nábytkem, koberci až po světla a lustry a drobné bytové dekorace, udělal svou oddanou otrokyni. Teď mě pozvedl k sobě. To se mnou teď sdílí svůj život a svou věčně mrzutou a otrávenou manželku Henriettu zapudil. Jedna etapa skončila a ta šťastná konečně začala.

Několikrát Henriettu zahlédla, jak brousí kolem jejich domu a schovává se za rohem, aby si jí nikdo nevšiml. Ovšem s tím kloboukem, který nosila, to bylo zhola nemožné. Když chce někdo slídit, musí to dělat nenápadně a ne se na to vymódit, aby si ho každý všiml. A nemá smysl předstírat, že jde do superdrahého obchodu s lahůdkami Hédiard, aby si tam nakoupila jejich vyhlášené delicatessen. Jednou možná, ale ne třikrát po sobě. Nic si z té kostnaté ženské nedělala. Ať si klidně slídí. Ale stejně se podvědomě otřásla. Brousí kolem, něco hledá. Číhá na svou příležitost. Zuby nehty se brání rozvodu a vymýšlí další a další záminky. Nechce se vzdát ani toho nejmenšího. Věčně něčím vyhrožuje. Musím si dát pozor, uvažovala Josiane. Zatím jsem se vždycky se všema chlapama spálila, ale teď se nenechám doběhnout. Dej si bacha, varoval ji tichý hlásek kdesi vzadu v hlavě. Nevěř ničemu a měj oči otevřené.

Z úvah ji vytrhlo zazvonění telefonu. Natáhla ruku a zvedla sluchátko.

„Prosím,“ řekla, myšlenkami pořád ještě jinde.

Byla to Joséphine, mladší ze dvou dcer Henrietty Grobzové.

„Chcete mluvit s Marcelem?“ zeptala se suše a podala sluchátko svému muži.

Když si vezmete za muže někoho tak starého jako on, musíte ho brát i se všemi jeho závazky. A Marcel jich měl docela pěknou sbírku: Henrietta, Iris, Joséphine, Hortense, Zoé. Tvořily jeho rodinu tak dlouho, že je nemohla z jeho života prostě a jednoduše vymazat. A ne že by po tom netoužila!

Marcel si otřel ústa do ubrousku a vstal, aby si od ní převzal sluchátko. Josiane raději odešla z místnosti. Šla chystat prádlo do pračky. Začala ho třídit na bílé a barevné. Vždycky jí pomohlo, když se mohla soustředit na nějakou domácí práci. Nejdřív mi straší v hlavě Henrietta a teď zase volá Joséphine. A kdo přijde potom? Že by Hortense? Která umí přimět každého chlapa, aby skákal, jak ona píská?

„To byla Joséphine,“ řekl Marcel, který za ní přišel a zastavil se na prahu. „Stalo se jí něco zvláštního. Její manžel, Antoine...“

„Ten, co ho sežral krokodýl?“

„Jo, ten... Představ si, že Zoé od něj dostala pohlednici, která byla před měsícem odeslaná z Keni. Že žije!“

„No a co to má co dělat s tebou?“

„V červnu za mnou byla Antoinova milenka, jakási Mylène, jestli bych jí nedal nějaké kontakty do Číny. Chtěla rozjet obchod s kosmetikou, měla nějakého Číňana, který to měl financovat, a potřebovala poradit s několika praktickými věcmi. Mluvil jsem s ní asi hodinu a pak už jsem ji nikdy neviděl.“

„Jsi si tím jistý?“

Marcelovi zasvítily oči. Vždycky ho potěšilo, když mohl dát Josiane nějakou záminku k žárlivosti. Hned se pak cítil mladší.

„Naprosto.“

„A Joséphine by teď chtěla, abys jí na tu Mylène dal kontakt.“

„Přesně tak. Budu mít tu její vizitku někde v kanceláři.“

Na chvíli se odmlčel, ale zůstal stát ve dveřích.

„Možná bychom ji mohli některý den pozvat, aby přišla na večeři, však víš, že jsem ji měl vždycky rád. Je to taková malá holka...“

„Jaká malá holka, prosím tě? Vždyť je starší než já!“

„To přeháníš! No možná snad o rok nebo dva, ale o víc ne.“

„Rok nebo dva, každopádně je starší! Ledaže bys zapomněl počítat,“ odpověděla Josiane popuzeně.

„Ale jdi, vždyť já jsem ji znal ještě jako malou holčičku! Byla tehdy sotva odrostlá peřince a tahala za sebou na provázku kačenku.“

„Máš pravdu. Já jsem dneska nějaká nervózní, ani vlastně nevím proč... Máme se až moc dobře, Marceli, to je to. Mám strach, že se něco stane. Čekám, že přiletí havran nebo nějaký takový ohavný černý pták, a přinese nám neštěstí.“

„Ale kdepak! To ne! Vždyť my jsme to štěstí nikomu neukradli, my jsme si ho zasloužili! Takže je jen spravedlivé, že se nám teď daří dobře.“

„Jenomže od kdy je osud spravedlivý? Copak měří všem stejně? Už jsi to snad někdy viděl?“

A pohladila ho po hlavě. Marcel spokojeně držel a celý se přitom natřásal.

„Musíš mi dávat svou lásku najevo, Josiane. Nepřestávej s tím. Mám tě tak rád, že bych za tebe a za Juniora klidně dal život.“

„Nebuď tak rozdávačnej, Marceli,“ smutně se usmála Josiane.

Iris natáhla ruku po zrcadle. Hmatala po desce nočního stolku, ale zrcadlo tam nebylo. Rozzlobeně si sedla na posteli. Sebrali jí ho. Zřejmě ze strachu, aby ho nerozbila a střepem si nepodřezala žíly. Za koho mě to mají? Copak jsem nějakej cvok, co se chce pořezat? A proč bych se ostatně nemohla rozhodnout se vším skoncovat? Co mi mají co odepírat tuhle moji poslední volbu? Copak mě ještě v životě něco čeká? Je mi sedmačtyřicet a půl a už jsem dohrála. Vrásky se začínají prohlubovat, kůže už není tak pružná jak bývala, tuk se na některých místech hromadí a postupně vás zaobaluje, i když se to zpočátku dá trochu maskovat, ale nakonec, když už se z vás stane jen ochablá, měkká a beztvará hmota, nedá se s tím dělat už vůbec nic a člověka to úplně zničí. Pozoruju to den po dni. Svým malým zrcátkem si můžu prohlížet kůži pod koleny a sleduju, jak se mi tam rychle začíná ukládat tuk. A když tady budu bůhvíjak dlouho ležet, už se ho nezbavím. Celá se tady v té posteli rozpadám. Moje pleť začíná být nechutně vosková. Čtu to i v očích lékařů. Vlastně se na mě už ani nedívají. Jednají se mnou, jako bych byla skleněná odměrka, do které se sypou léky. Pro ně už nejsem žena, jen bláznivá pacientka, něco jako laboratorní myš.

Vzala do ruky sklenici a mrštila s ní o zeď.

„Chci se na sebe podívat!“ zakřičela. „Vraťte mi moje zrcadlo!“

Byl to její nejlepší, ale zároveň i ten nejhorší společník. V jeho chladné, jasné ploše se zrcadlilo všechno: jak se proměňovala modř jejích očí, jak jí postupně přibývaly vrásky. Když ho trochu naklonila k oknu, vrhlo na ni jasnější světlo, takže rázem omládla. Když ho otočila směrem ke stěně, jako by jí přibylo deset let.

„Chci svoje zrcadlo!“ křičela a bouchala pěstí do přikrývky. „Dejte mi moje zrcadlo, nebo se zabiju! Nejsem nemocná, nejsem žádný blázen, jenom mě zradila moje sestra. A to nikdo vyléčit nedokáže.“

Popadla polévkovou lžíci, kterou si odměřovala léky z lahvičky, vyleštila ji cípem přikrývky a pokusila se v ní zahlédnout svůj obraz. Uviděla však jen deformovaný odraz svého obličeje. Připadala si, jako by ji poštípalo celé hejno vos. Zlostně s ní mrštila o stěnu.

Ale co se to se mnou vlastně stalo? Proč jsem najednou sama, bez přátel, bez manžela, dítěte, odříznutá od zbytku světa?

A žiju já vlastně ještě vůbec?

Když člověk zůstane sám, má pocit, že vlastně přestal existovat. Byla tady sice Carmen, která ji chodila navštěvovat, ale pomyšlení na ni rychle zavrhla, protože si řekla, že ta se nepočítá. Carmen mě měla ráda odjakživa a bude mě mít ráda pořád. A navíc mě už nudí. Věrnost mě otravuje, stejně jako ctnost, a z toho ticha tady se mi snad rozskočí hlava! Chci, aby tady byl hluk, chci slyšet hlasy a smích, cinkání skleniček se šampaňským, chci vidět tlumené světlo lamp a pohledy mužů, kteří po mně touží, a poslouchat jedovaté komentáře svých přítelkyň. Bérengère tady za mnou nebyla ani jednou. Sama má špatné svědomí, takže mlčí, když mě ostatní na večírcích pomlouvají. Nejspíš to stejně ale dlouho nevydrží a vloží se do hovoru. Pokrytecky řekne: „Jste tak zlí, chudák Iris si to přece nezasloužila, aby teď musela trčet někde na klinice! Jenom prostě nebyla dost opatrná, to je všechno!“ A ostatní budou sborem volat: „Neopatrná? To jsi k ní moc laskavá. Radši bys měla říct nepoctivá! Hrála přece falešnou hru!“ A Bérengère, která se tím pádem už nebude muset držet své role věrné přítelkyně, se k nim ráda připojí a teprve si vychutná každé slovo. „Je pravda, že to, co udělala, správné nebylo. Ani náhodou!“ A pak už se nedá zahanbit v uštěpačných poznámkách k danému tématu. A ta nejjízlivější z nich nakonec řekne: „To jí patří. Aspoň nás už teď nebude otravovat svým povýšeným chováním. Je odepsaná. Už po ní neštěkne ani pes.“ Tím si odbudou pohřební řeč za Iris a rychle si najdou další, novou oběť.

Vlastně mají pravdu, uvažovala Iris a bloudila pohledem po nemocničním pokoji. Všechno je tady tak nemožně bílé. Stěny, povlečení, žaluzie. Kdo vlastně ve skutečnosti jsem? Nikdo. Nic neznamenám. Všechno jsem prohrála, můžu sloužit jako definice slova „neúspěch“ někde ve slovníku. Neúspěch, podstatné jméno rodu mužského, neživotné. Příklad: Iris Dupinová. Měla bych se vrátit ke svému jménu za svobodna, stejně dlouho vdaná nezůstanu. Joséphine mi sebere všechno. Knihu, manžela, dítě i peníze.

Může člověk, odstřihnutý od své rodiny, přátel, manžela a dítěte, vůbec žít? Taky odstřihnutý sám od sebe. Stane se ze mě pouhý duch. Rozplynu se v nicotě, pochopím, že jsem nikdy neměla žádnou podstatu, že jsem vždycky byla jenom pouhý stín.

Dřív jsem existovala, protože se na mě druzí dívali, přisuzovali mi různé myšlenky, schopnosti, určitý styl a eleganci. Dřív jsem existovala proto, že jsem byla manželka Philippa Dupina, že jsem měla jeho platební kartu a využívala jsem jeho kontaktů. Lidé se mě báli, respektovali mě, předcházeli si mě pochvalnými řečmi, které byly ve skutečnosti pokrytecké. Mohla jsem bez problémů několika břitkými slovy usadit Bérengère nebo dělat dojem na svou matku. A dařilo se mi to.

Zaklonila hlavu a drsně se zasmála. Nebyl to hezký smích, byla v něm spousta zášti. Jaképak je to vítězství, když jste do té hry nic nevložili? Když jste si nic nevybojovali vlastním úsilím. Když potom prohrajete, můžete si jít leda sednout s nataženou rukou na ulici a čekat, co vám lidi milostivě dají.

A není to tak dávno, to ovšem ještě nebyla nemocná, co se jednoho večera vracela z nákupů, ruce plné balíčků, spěchala tehdy, aby chytila taxík, a minula žebráka, který tam se sklopenou hlavou klečel na chodníku. Když někdo do jeho kalíšku hodil minci, tichým hlasem mu poděkoval. Nebyl to první žebrák, kterého kdy potkala, ale z nějakého důvodu jí tenhle uvízl v paměti. Zrychlila tehdy krok a odvrátila hlavu. Neměla čas zastavit se a hledat peněženku, taxík by jí ujel a ten večer někam šli, takže se musela připravit, vykoupat se, vybrat si jedny šaty mezi desítkami dalších, pečlivě pověšených na ramínkách, učesat se a nalíčit. Když dorazila domů, řekla Carmen, že by nikdy nechtěla skončit jako ten muž na ulici, že by nechtěla být chudá. Carmen jí tehdy odpověděla, že to se nikdy nestane, že ona, Carmen, bude pracovat do úmoru, bude chodit uklízet, jen aby Iris mohla být dál stejně oslňující a zářivá. Věřila jí to. Dala si pleťovou masku s včelím voskem, napustila si teplou vodu do vany a zavřela oči.

A přesto nejsem daleko od toho, abych vypadala jako nějaká žebračka, pomyslela si a nadzvedla pokrývku, aby se podívala, jestli zrcadlo třeba nesklouzlo na její postel. Možná jsem ho nedala zpátky na noční stolek a bude tady někde v posteli, zapadené pod peřinou.

Chci svoje zrcadlo, vraťte mi ho, chci se ujistit, že ještě pořád existuji, že jsem se nevypařila. Že se ještě můžu někomu líbit.

Léky, které ji dali večer, pomalu začínaly účinkovat. Na chvíli upadla do dřímoty. Zdálo se jí o otci, seděl v nohách její postele a četl noviny, viděla matku, která si kontrolovala, jestli jí klobouk sedí dobře na hlavě, Philippa, jak ji v dlouhých bílých šatech vede středem kostela k oltáři. Nikdy jsem ho nemilovala. Sama jsem nemilovala nikoho, ale chtěla jsem, aby všichni měli rádi mě. Ty chudinko! Je mi tě líto. Věřila jsem, že jednoho dne ten můj princ z pohádky přijde... Gabor. To byl ten princ. Gabor Minar. Režisér, kterého všichni zbožňují a vychvalují. Pouhé jeho jméno září jako silný reflektor a všichni by se rádi v tom světle octli s ním. Kvůli němu jsem byla ochotná opustit všechno: manžela, dítě, Paříž. Gabor Minar. Skoro to jeho jméno vyplivla, jako by ji pálilo v ústech.

Dokud byl ještě chudý a nikdo ho neznal, neměla jsem ho ráda a ničím mě nezaujal. Vrhla jsem se mu kolem krku, teprve až byl slavný. Potřebuju, aby moji volbu vždycky napřed schválilo okolí. I když se jedná o lásku. Jsem opravdu směšná!

Iris dokázala vidět věci jasně, o to to bylo horší. I když byla občas nespravedlivá, zvlášť když se na někoho zlobila, vždycky nakonec zvítězil její chladný rozum a ona pak měla sama na sebe zlost. V takové chvíli si byla vědoma své zbabělosti a lehkovážnosti. Tolik jsem toho od života dostala, úplně zadarmo, a nic jsem s tím neudělala. Nechala jsem se jen unášet proudem událostí, bylo to tak snadné.

Kdyby měla větší úctu sama k sobě, byla by mohla, právě proto, že sebe samotnou dokázala posoudit střízlivě až nelítostně, svoje jednání opravit a začít se mít ráda. Jenže úctu k sobě samému člověk nezíská tím, že si ji přikáže. Vyžaduje to značné úsilí a už jen při tom pomyšlení se Iris znechuceně ušklíbla. A navíc už je na to pozdě, řekla si. Vždycky uvažovala prakticky. Nezačnete přece měnit od základu svůj život, když je vám sedmačtyřicet a půl. Můžete jej trochu jinak uspořádat, sem tam něco pozměnit, ale to je tak všechno.

Ne ne, kdepak, řekla si. Cítila, jak se jí zmocňuje spánek, a snažila se ještě rychle zahlédnout nějaké vhodné řešení. Potřebuju jiného manžela. Bohatějšího, silnějího a významnějšího než Philippe. Někoho skvělého a úžasného, kdo mě okouzlí a podrobí si mě. Před kterým se budu plazit po kolenou jako malá holka. Vezme můj život do svých rukou a znovu mě přivede mezi lidi. Protože bude mít peníze, známosti, bude chodit na večeře s významnými lidmi. Jsem přece ještě hezká. Musím se odtud dostat a pak budu zase ta krásná a okouzlující Iris.

Za celou tu dobu, co tady jsem, je tohle moje první pozitivní myšlenka, napadlo ji, když si přitahovala přikrývku až k bradě. Že bych se přece jenom začínala uzdravovat?

V neděli ráno Luca zatelefonoval. Joséphine mu nechala dva vzkazy na mobilu, ale vůbec se neozval. To nevypadá dobře, říkala si a v zamyšlení si poťukávala nehtem na přední zuby. V sobotu večer zavolala Marcelu Grobzovi, jestli by jí nemohl dát kontakt na Mylène. Musela s ní mluvit. Chtěla zjistit, jestli i ona dostala od Antoina pohlednici. Třeba ví, kde je a co dělá, ale hlavně se potřebovala dovědět, jestli je vůbec naživu. To nemůže být pravda, opakovala si Joséphine pořád dokola. I v dopise, co byl v balíčku, se přece psalo o jeho strašlivé smrti. Ten lístek byl míněn jako kondolence, rozhodně ne jako blahopřání k tomu, že by vstal z mrtvých.

Antoinova pohlednice ji hrozně rozrušila. Dokonce jí skoro vytlačila z mysli vzpomínku na to přepadení. Ve skutečnosti se obě události spojily do jednoho strašlivého zážitku, který nedokázala pochopit a který ji neustále děsil. Jen obtížně nacházela odpovědi na to množství otázek, které jí kladla Zoé. Ta propadla euforii, že se tatínek každou chvíli objeví doma, a už si představovala, jaké to asi bude setkání a co všechno spolu podniknou. Nedokázala chvíli sedět na místě. Věčně poskakovala, vykopávala nohy do vzduchu, takže vypadala jako by tančila nějaký divoký kankán. Kudrnaté vlasy za ní jen poletovaly.

Právě snídaly, když zazvonil telefon.

„Joséphine, tady je Luca.“

„Luco! Kde jste byl? Volala jsem vám včera celý den.“

„Nemohl jsem s vámi mluvit. Máte dnes odpoledne čas? Nechtěla byste se projít kolem jezera?“

Joséphine rychle uvažovala. Zoé měla jít s kamarádkou do kina, bude mít tedy skoro tři hodiny pro sebe.

„Ve tři u lodiček?“ navrhla.

„Budu tam.“

A zavěsil. Joséphine držela oněmělé sluchátko a uvědomila si s překvapením, že je smutná. Byl tak strohý. V jeho hlase nebyla ani stopa po něžnosti. Slzy se jí draly do očí. Rychle zamrkala, aby je zastavila.

„Nějaký problém, mami?“

Zoé se na ni tázavě podívala.

„To byl Luca. Mám obavu, že se něco přihodilo Vittoriovi, tomu jeho bratrovi.“

„Aha,“ oddychla si Zoé. Ulevilo se jí, když zjistila, že matčin ustaraný výraz se týká někoho cizího.

„Mám ti udělat ještě jeden toust?“

„Ano, mami, prosím tě...“

Joséphine vstala, vyndala ze sáčku další plátek chleba a dala ho do toustovače.

„S medem?“ zeptala se.

Snažila se mluvit veselým tónem, aby Zoé nepoznala, že je smutná. Cítila u srdce divné prázdno. S Lucou je mi dobře, ale pokaždé do toho něco přijde. Jako bych si to svoje štěstí pokaždé musela uloupit. A stejně je to jen takové paběrkování. Zavře si oči a veškerou aktivitu nechá na mně. Mám jen to, co si dokážu uzmout.

„Máme ještě ten dobrý med, co ho má Hortense tak ráda?“

Joséphine přisvědčila.

„Určitě by se zlobila, kdyby zjistila, že jí na něj chodíme.“

„Však jí ho nesníš všechen!“

„No to se neví,“ řekla Zoé a mlsně se usmála. „Ještě ani není načatý. Kdes ho koupila?“

„Na trhu. Ten pán, co mi ho prodával, mi řekl, abych ho napřed dala do kastrolku s teplou vodou a trochu ho zahřála, aby se dal dobře nabírat a nezačal nám hned cukernatět.“

Představa, jak zahřívá med jen proto, aby Zoé udělala radost, úplně vytlačila vzpomínku na Lucu.

„Ty jsi taková moje holčička,“ usmála se na dceru a pohladila ji po hlavě. „Měla by ses učesat, jinak se ti vlasy úplně zacuchají.“

„Já bych chtěla být koala... To bych se pak nemusela česat,“ zahihňala se Zoé.

„Sedni si pořádně!“ napomenula ji maminka.

„Život není žádná legrace. Být koala by bylo mnohem lepší,“ povzdechla si Zoé a narovnala se. „Kdy zas přijede Hortense, mami?“

„Nevím...“

„A Gary?“

„Nemám tušení, drahoušku.“

„A Shirley? Máš o ní nějaké zprávy?“

„Zkoušela jsem jí volat včera, ale nebrala to. Asi jela někam na víkend.“

„Chybí mi... Poslyš, mami, my nemáme moc velkou rodinu, že ne?“

„To je pravda. Co se týče rodiny, jsme na tom dost bledě,“ odpověděla Joséphine žertovným tónem.

„A co Henrietta? Nemohla by ses s ní usmířit? Měla bych aspoň jednu babičku, i když Henrietta nechce, abychom jí tak říkaly!“

Všichni říkali Henriettě jménem, nesnášela oslovení babi nebo babičko.

Zoé zdůraznila to slovo jednu. Antoine žádné příbuzné neměl. Byl jedináček a jeho rodiče zemřeli už dávno. S ostatními příbuznými se rozhádal a nevídal se s nimi.

„Vždyť máš ještě strýce a bratrance, to zase není tak málo.“

„To je málo. Holky u nás ve třídě mají opravdické velké rodiny...“

„A vážně ti Henrietta chybí?“

„Jo, chvílema.“

„Neříká se chvílema, ale chvílemi. Nebo bys taky mohla říct někdy nebo občas...“

Zoé přikývla, ale neopravila se. Na co asi myslí, říkala si Joséphine, když ji tak pozorovala. Tvář jí posmutněla. Bradu si podepřela rukama a na výrazu jejího obličeje bylo vidět, že o něčem usilovně přemýšlí. Joséphine ji nerušila a trpělivě vyčkávala, co přijde. Po chvíli Zoé zamrkala, přestala se mračit a celý její obličej se trochu rozjasnil. Podívala se na maminku a trochu nejistě se zeptala:

„Mami, nepřipadá ti, že jsem jako kluk?“

„Vůbec ne! Jak tě to napadlo?“

„Nemám moc široká ramena?“

„Nemáš! Proč si to myslíš?“

„Protože jsem si koupila Elle. Všechny holky u nás ve třídě čtou Elle...“

„No a...?“

„Lidé by takové časopisy neměli číst. Ty holky, co tam jsou na fotkách... Ach jo! Taková já nikdy nebudu...“

Mluvila s plnou pusou, protože právě polykala čtvrtý toust.

„Mně se každopádně zdáš moc hezká a rozhodně nemáš široká ramena.“

„No jo, ale to je normální, že to říkáš ty, seš moje maminka. A maminkám jejich holčičky vždycky připadají hezký. Copak tobě to Henrietta neříkala?“

„Ne, neříkala! Říkala, že nejsem hezká, ale tomu, kdo se pozorně dívá, můžu připadat zajímavá.“

„Jaká jsi byla, když jsi byla malá?“

„Vypadala jsem jako takový legrační mravenec!“

„A mělas kouzlo osobnosti?“

„Moc ne.“

„Tak jaks to udělala, aby ses zalíbila tatínkovi?“

„Dalo by se říct, že pro něho jsem prostě byla zajímavá. Uměl to poznat.“

„Táta je dobrej, viď, mami! Kdy myslíš, že už přijede?“

„To nemám tušení... Máš na pondělí nějaké úlohy?“

Zoé přikývla.

„Tak si je udělej, než půjdeš do kina, protože pak už se ti do toho nebude chtít.“

„A budeme se pak spolu moct podívat na nějakej film večer?“

„Nebude to moc, dva filmy na jeden den?“

„Mohly bychom se dívat na nějakou klasiku, to se pak nepočítá, to prostě patří ke všeobecnému vzdělání. Až budu velká, tak budu režisérka. Natočím Bídníky...“

„Co máš pořád s těmi Bídníky?“

„Hrozně se mi líbí. Víš mami, vždycky je mi do pláče, když vidím tu Cosette, jak nese vědro a svoji panenku.... A potom, jak se zamiluje do Maria a všechno to dobře dopadne. Pak už ji nemusí bolet srdce.“

Co vlastně má člověk udělat, když ho kvůli někomu bolí srdce? Když ho bolí tak moc, že to není k vydržení, uvažovala Joséphine, když šla na schůzku s Lucou. Jak můžu zjistit, co ke mně cítí? Netroufám si mu říct „miluji vás“, mám strach, že je to moc silné slovo. Dobře vím, že v tom mém „miluji vás“ se vlastně skrývá otázka: Máte vy rád mě? Tu už si vůbec netroufám vyslovit nahlas, protože mám strach, že se ode mě odtáhne a schová si ruce do kapes svého kabátu. Copak když je žena zamilovaná, znamená to snad, že ji věčně trápí obavy?

Čekal na ni u lodiček, jak byli domluveni. Seděl na lavičce, s rukama v kapsách, dlouhé nohy natažené dopředu, obličej sklopený k zemi, jako kdyby něco hledal. Pramen vlasů mu padal do obličeje. Zastavila se a chvíli se na něj dívala, aniž by o tom věděl. Moje smůla je, že když někoho miluju, neumím být spontánní a bezprostřední. Chtěla bych se mu vrhnout do náruče, ale bojím se, že ho tím vystraším, a tak jen pokorně nastavím tvář a čekám, až mě políbí. Svou lásku moc neukazuju. Když ke mně zvedne oči, snažím se rozpoznat, jakou má náladu, a jednat podle toho. Stávám se takovou, jakou mě chce mít on. Cítím v sobě tolik lásky, když jsme od sebe vzdáleni. Ale jakmile jsem s ním, začnu se hned kontrolovat. Vy, milý pane, o tom nic nevíte, myslíte si, že jsem jen taková vystrašená šedá myška, ale kdybyste se mohl dotknout mého žhnoucího srdce, rázem byste měl popáleninu třetího stupně. V nějakém podivném smyslu mi tahle moje role vlastně docela vyhovuje. Můžu vás rozesmát, uklidnit, okouzlit, a když budete chtít, proměním se v laskavou a vlídnou pečovatelku. Sbírám drobky, které jste ochoten mi nechat, a dokážu z nich vykouzlit bohatou hostinu. Vídáme se už rok a já o vás nevím víc než to, co jste mi o sobě řekl na první schůzce. Pokud jde o lásku, jste bez fantazie.

Uviděl ji. Vstal a zlehka jí vtiskl na tvář téměř bratrský polibek. Joséphine se stáhla. Cítila, že pochybnosti, s nimiž sem přicházela, spíš sílí. Dnes mu to všechno řeknu, rozhodla se v návalu odvahy, která občas zachvátí každého, kdo se jinak ostýchá. K čemu nám je takový partner, když mu ani nemůžeme povědět o svém trápení a svých starostech?

„Máte se dobře, Joséphine?“

„Mohlo by to být lepší...“

Odvahu, říkala si, buď sama sebou, řekni mu to. Řekni mu o tom přepadení a taky o té pohlednici.

„Já jsem prožil dva úděsné dny,“ řekl on hned poté. „Bratr v pátek odpoledne zmizel, zrovna když jsme se měli sejít tam v té kavárně, kterou já tak nesnáším a vy ji máte v oblibě.“

Otočil se k ní a škádlivě se usmál.

„Byl objednaný k lékaři, ke kterému chodí kvůĺi těm svým záchvatům zuřivosti, ale nepřišel tam. Hledali jsme ho všude, ale objevil se až ráno. Byl v hrozném stavu. Už jsem se bál nejhoršího. Mrzí mě, že jsem vás nechal čekat.“

Vzal Joséphine za ruku. Dotyk jeho teplé, suché dlaně ji rozrušil. Přitiskla svou tvář na rukáv jeho kabátu a několikrát se o něj lehce otřela, jako by tím chtěla říct, že to nevadí, že se na něj nezlobí.

„Čekala jsem na vás a pak jsem šla domů a navečeřela jsem se se Zoé. Říkala jsem si, že asi máte nějaké potíže s... tím... no... s Vittoriem.“

Cítila se divně, když měla vyslovit křestní jméno člověka, kterého nezná, ale ví o něm, že ji nenávidí. Připadalo jí, že se dotýká něčeho temného. Proč mě ale nenávidí? Nic jsem mu přece neudělala.

„Když pak druhý den přišel domů, čekal jsem na něho. Čekal jsem na něho celý ten předcházející den i celou noc. Nemohl jsem dělat nic jiného než sedět a čekat. Podíval se na mě, jako bych byl cizí. Byl úplně mimo. Šel hned do sprchy, za celou tu dobu neřekl jediné slovo. Přesvědčil jsem ho, aby si vzal prášek na spaní a šel si lehnout, byl úplně vyčerpaný.

Luca pevně svíral Joséphininu ruku, jako by na ni chtěl přenést úzkost, kterou prožíval ty dva dny, co čekal na bratra a bál se nejhoršího.

„Vittorio mi dělá starost, už nevím, co s ním mám dělat.“

Blízko nich, kousek stranou, se zastavily dvě hezké mladé ženy, které si byly v parku zaběhat. Stály tam s rukama v bok a hlasitě oddychovaly. Zkoumaly na hodinkách, jaký mají čas a kolik jim toho ještě zbývá uběhnout. Jedna z nich přerývaným dechem prohlásila:

„Tak jsem mu řekla: Co ty vlastně ode mě chceš? A on mi řekl – víš, co se odvážil mi říct? Abych ho už nechala na pokoji a přestala ho otravovat. Já že ho otravuju, chápeš? Něco ti povím, myslím, že to s ním skončím. Už ho mám po krk. Co si vůbec myslí? Že ho budu obskakovat jako nějaká gejša? Že si to nechám líbit? Vařit mu teplé večeře a roztahovat nohy pokaždé, kdy se mu zachce? To budu radši sama. Budu mít aspoň klid a víc času pro sebe!“

Založila si nazlobeně ruce na prsou, aby to svoje rezolutní prohlášení ještě zdůraznila, oči jí v rozhořčení jen plály. Ta druhá souhlasně přikývla a zhluboka se nadechla. Pak ukázala na hodinky, že je čas, aby zas pokračovaly.

Luca se za nimi díval, jak mizí po cestičce.

„Vidím, že nejsem jediný, kdo má problémy.“

Teď je vhodná chvíle k tomu, abys mu vypověděla, co se ti přihodilo. Tak honem, začni, pobídla sama sebe Joséphine.

„Já také... mám problémy.“

Překvapeně zvedl obočí.

„Přihodily se mi dvě věci, jedna hrozně nepříjemná a druhá velmi zvláštní,“ řekla Joséphine a snažila se, aby to neznělo moc vážně. „Kterou mám začít?“

Kolem nich proběhl černý labrador a skočil do vody. Luca přestal poslouchat a zadíval se na něj, jak plave v jezírku. Voda byla už hodně prokvetlá a celá hladina byla pokrytá silnou zelenou vrstvou. Pes plaval s otevřenou tlamou a hlasitě přitom funěl. Jeho pán mu zřejmě hodil balonek do vody a on za ním skočil. Na mokré černé srsti se mu třpytily drobné kapičky, na hladině za ním zůstávala zřetelná stopa. Kačeny se s křikem rozletěly, přistály sice hned o kousek dál, ale nedůvěřivě ho pozorovaly.

„Ti psi jsou neuvěřitelní!“ vykřikl Luca. „Podívejte!“

Pes se už vracel. Otřepal se, až se kapky rozletěly na všechny strany, a běžel položit balonek svému pánovi k nohám. Vrtěl ocasem a štěkal, aby mu ho hodil znovu. A jak na to mám já zase navázat? Joséphine uvažovala a očima sledovala balonek, jak letí do vody, a psa, který tam za ním zase skočil.

„Co jste to říkala, Joséphine?“

„Říkala jsem, že se mi přihodily dvě věci, jedna hrozná a druhá podivná.“

Pokusila se o úsměv, aby svou historku trochu odlehčila.

„Dostala jsem pohlednici od Antoina... tedy... od mého manžela...“

„Ale já jsem si myslel, že je...“

Netroufal si vyslovit to slovo. Joséphine to dořekla za něj:

„Mrtvý?“

„Ano. Řekla jste mi tehdy...“

„Taky jsem si to myslela.“

„No to je skutečně podivné.“

Joséphine čekala, že jí položí nějakou otázku, že přijde s nějakou hypotézou, vykřikne údivem. Čekala, že něco udělá, že to bude nějak komentovat, ale on se jen zamračil a řekl:

„A co ta další zpráva, ta hrozná?“

To se mi snad zdá, řekla si Joséphine užasle. Já mu tady oznámím, že jsem dostala pohlednici od někoho, kdo je mrtvý, a přitom asi šel a koupil známku, nalepil ji na pohlednici a tu pak hodil do schránky, a on se jen zeptá : „A co tam máte dál?“ Zřejmě mu to přijde normální, že mrtví v noci vstávají a píšou dopisy. Možná vůbec mrtví nejsou a houfují se na poštách. Ztěžka polkla a bázlivě vyhrkla:

„A málem mě zavraždili!“

„Vás, Joséphine? To není možné!“

A proč ne? Proč myslíte, že se to nemohlo stát?

„V pátek večer, když jsem se vracela z té naší nevydařené schůzky, mě někdo přepadl a mířil nožem přímo na srdce. Tady sem!“

A rukou se zlehka dotkla hrudníku. Tím gestem chtěla dodat ještě větší vážnost tomu, co říká, ale najednou si připadala směšně. Vypadá to jako historka z černé kroniky, které on zjevně nevěří. Myslí si, že se jen dělám zajímavou, že snad chci přetrumfnout jeho bratra.

„Ta vaše historka nějak moc nedrží pohromadě! Kdyby vás někdo bodl do srdce, tak by vás zabil.“

„Vlastně mě zachránila bota. Antoinova...“

A vyprávěla mu, jak se to stalo. Poslouchal a díval se přitom na oblohu, pozoroval hejno holubů.

„Byla jste to oznámit na policii?“

„Ne. Nechtěla jsem, aby se o tom dověděla Zoé.“

Pochybovačně se na ni zadíval.

„Poslyšte, Joséphine! Pokud by vás někdo napadl, musela byste to ohlásit na policii!“

„Jaképak pokud? To se opravdu stalo.“

„Představte si, že to ten člověk zkusí znovu, a pak za to ponesete odpovědnost vy! Budete mít na svědomí něčí život.“

Nevzal ji do náruče, aby ji utěšil. Nejen že ji neujistil, že je tady a že ji ochrání, ale ještě ji bude obviňovat a přemýšlet o další možné oběti! Úplně ji to ochromilo. Bezmocně se na něj podívala. Co by to už muselo být, aby s ní soucítil?

„Vy mi nevěříte?“

„Ale ano... Věřím vám. Jenom vám radím, abyste šla a podala trestní oznámení na neznámého pachatele.“

„Vypadá to, že se v těchto věcech vyznáte!“

„Kvůli mému bratrovi jsem na komisařství byl už mockrát. Myslím, že tady v Paříži už znám snad všechna.“

Překvapeně se na něj podívala. Zase se vrátil ke svému vlastnímu tématu. Chvíli ji sice poslouchal, ale hned, jak to šlo, zas přehodil výhybku a soustředil se na svoje starosti. Tak tohle je ten úžasný muž, kterého miluji? Který píše knihy o slzách ve středověku? Který cituje z pojednání Julese Micheleta ? „...jsme svědky toho, jak tyto vzácné slzy kanou v průzračně čistých legendách, v nádherných básních, aby se pak vznesly k nebesům a zhmotnily se v obrovských katedrálách, které svými věžemi ukazují k Bohu.“ Ale sám má srdce vyprahlé a celé okoralé.

Po chvíli ji Luca vzal pod paží, přitáhl si ji k sobě a tichým, unaveným hlasem zašeptal:

„Joséphine, já nemůžu vyřešit problémy všech lidí, co žijí kolem mě. Nebudeme s tím začínat, co říkáte? Nebudeme se těmito věcmi vůbec zabývat. Je mi s vámi tak dobře. Jste moje jediná radost, jen s vámi dokážu být veselý a smát se. Jste takový můj ostrůvek něhy. Nekažme si to, prosím...“

Joséphine rezignovaně přikývla.

Pokračovali dál v procházce kolem jezera, potkávali další běžce a další psy, co skákali do vody za balonkem, míjeli děti na kolech, tatínky, kteří za nimi, předkloněni v pravém úhlu, běželi a přidržovali je za sedlo, aby nespadly, i jednoho vysokého černocha, do půl těla svlečeného, s vypracovaným hrudníkem, který celý zpocený proběhl kolem nich. Uvažovala, že se ho zeptá: „A o čem jste to se mnou chtěl mluvit tehdy večer, když jste mě pozval do té restaurace ?“ Ale nakonec mu tu otázku nepoložila.

Luca ji objímal kolem ramen a jí připadalo, že by nejraději utekl.

Toho dne se něco změnilo. Jako by se část jejího srdce už od Lucy odpoutala.

Večer si šla Joséphine sednout na balkon. Bylo to její oblíbené útočiště.

Když začala hledat nový byt, první věc, která ji zajímala, byla, jestli má balkon. Bylo to pro ni mnohem podstatnější než informace o ceně, o tom, jestli je byt slunný, v kterém je patře a v jaké čtvrti, jestli je odtud dobré spojení metrem nebo v jakém stavu jsou střecha a stupačky. „Je v bytě balkon? Opravdový balkon, kam bych si mohla sednout, natáhnout si nohy a pozorovat hvězdy?“

Její nový byt balkon samozřejmě měl. Krásný a velký, s černou balustrádou, dokonce trochu vypouklou, z kovaného železa, které tvořilo propletené ornamenty.

Joséphine chtěla mít balkon proto, aby mohla rozmlouvat s hvězdami.

A se svým otcem. Lucien Plissonnier zemřel, když jí bylo deset. Bylo to právě v předvečer francouzského národního svátku. Venku vybuchovaly petardy a osvěcovaly davy lidí, které tančily v ulicích na dřevěných pódiích připravených pro tuto příležitost. Na obloze zářil všemi barvami ohňostroj, který přiváděl k šílenství všechny psy v okolí, takže štěkali jako zběsilí. Matka se pak znovu vdala. Její druhý muž Marcel Grobz byl hodný a velkorysý člověk. Nedokázal však dost dobře najít své místo mezi nevrlou a věčně mrzutou manželkou a jejími dvěma dcerkami. Nakonec to vzdal a své místo prostě hledat přestal. Měl je rád, ale tak nějak z dálky, jako nějaký turista, který si je dobře vědom toho, že v kapse má už koupený zpáteční lístek.

V době, kdy jí bývalo těžko u srdce, si Joséphine zvykla sedávat večer na balkoně. Počkala, až se setmí, a pak si přinesla deku, zabalila se do ní a povídala si s hvězdami.

Všechno to, co si s tatínkem nestihli říct, dokud byl ještě naživu, si mohli povědět teď. Prostředníkem jim přitom byla Mléčná dráha. Joséphine si byla dobře vědoma, že to, co dělá, není moc racionální. Leckdo by si mohl říct, že nejsem normální, mohl by mě chtít zavřít do blázince a léčit elektrošoky. Ale to je mi jedno. Vím, že tatínek je tady se mnou a že mě poslouchá. Ostatně mi dává znamení. Máme smluvenou jednu hvězdu, takovou docela malou, na samém konci oje Velkého vozu, a on ji schválně nechává svítit ze všech nejvíc. Anebo ji zhasne. Nefunguje to samozřejmě pokaždé, to by bylo až moc jednoduché. Někdy mi taky neodpoví. Ale když jsem u konce se silami a nevím, jak dál, pošle mi malou mlhovinu jako znamení. Nebo někdy rozsvítí a zhasne žárovku v koupelně nebo na mě zabliká světlo kola, které zrovna projíždí dole na ulici, a já vím, že je to on. Má prostě rád světla.

Měla už takový svůj malý rituál. Sedla si do rohu balkonu, lokty se opřela o kolena a zadívala se nahoru na oblohu. Nejdřív vždycky uviděla Velký vůz, pak vyhledala očima jejich hvězdu a začala jí vyprávět všechno, co měla na srdci. Když občas řekla tatínku, cítila, že ji pálí oči, a když ho oslovila můj milovaný tatínku, pokaždé se rozplakala.

I dnes se usadila na balkoně, zadívala se na nebe a vyhledala Velký vůz, poslala mu vzduchem polibek a zašeptala: „Tatínku, tatínečku můj... jsem tak nešťastná. Skoro ani nemůžu dýchat. Nejdřív to přepadení v parku, potom Antoinova pohlednice a teď před chvilkou ještě ta Lucova reakce. Byl tak chladný a odtažitý. Co si má člověk počít se svými city? Chtěl by je vyjádřit, ale když to vezme za špatný konec, všechno zkazí. Když chceme dát někomu růži, taky mu ji přece nepodáme stonkem vzhůru. Protože to by si nemusel všimnout trnů a mohl by se popíchat. Ale když uvidí poupata, napadne ho, že budou mít trny, a dá si pozor. Přesně tohle já dělám s city, taky je těm druhým dávám vzhůru nohama.“

Pozorně se dívala na jejich hvězdu. Zdálo se jí, že občas zazáří jasněji a pak zase trochu pohasne. Jako by tím říkala: Povídej dál, dceruško, poslouchám. – Tatínku, můj život se změnil. Je jako nebezpečný vír. Stahuje mě dolů a já se zalykám a dusím.

Pamatuješ, jak jsem se tehdy dávno, když jsem byla ještě malá, málem utopila? Díval ses na mě bezmocně ze břehu, nemohls nic dělat, moře bylo rozbouřené a tys neuměl plavat... Vzpomínáš si, jak to tenkrát bylo?

Šly jsme si tenkrát s maminkou a Iris zaplavat. V tu chvíli bylo ještě moře úplně klidné. Maminka plavala kraulem, byla daleko vpředu. Iris se držela za ní, ale já jsem jim nestačila. Plavala jsem ze všech sil, ale byla jsem ještě malá. Mohlo mi být tak sedm. A pak se najednou zvedl vítr, udělaly se vlny, byly čím dál větší a silný proud nás začal unášet na otevřené moře. Tys zůstal na pláži, zahlédla jsem tě jako malou tečku kdesi v dálce, něco jsi křičel a mávals rukama. Vypadalo to, že se utopíme. Tehdy se matka rozhodla, že zachrání Iris. Zřejmě nás nemohla zachránit obě, a tak si vybrala ji. Chytla ji jednou rukou kolem hrudníku a odtáhla ji ke břehu. Mě tam nechala samotnou, polykala jsem andělíčky, vypila jsem tehdy strašně moc slané vody, bojovala jsem s vlnami, které se přese mě valily, vždycky jsem zase vyplavala, abych se nadechla. Když jsem pochopila, že mě tam chce nechat, plavala jsem zoufale za nimi. Podařilo se mi je dohonit a chtěla jsem se maminky nějak zachytit. Obrátila se ke mně a zakřičela: ‚Pusť mě!‘ a odstrčila mě ramenem. Nevím, jak se mi podařilo doplavat ke břehu. Nic si nepamatuju, jen mám pocit, že mě tehdy uchopila nějaká ruka, že mě držela za vlasy a táhla mě ke břehu.

Vím, že tehdy jsem se málem utopila.

A dnes je to stejné. Proud je hrozně silný a táhne mě daleko od břehu. Odnáší mě příliš rychle a příliš daleko. A zase s ním bojuju sama. Jsem tak nešťastná, tatínku. Musím snášet Irisinu zlost, a je mi z toho do pláče. Nevím, co si mám myslet o tom podivném Antoinově návratu zpátky mezi živé, a děsí mě, že jsem se stala obětí útoku někoho, koho vůbec neznám. A k tomu ještě ta Lucova lhostejnost. Je toho na mě moc. Necítím se dost silná, abych to všechno vydržela.

Hvězda pohasla a zmizela ve tmě.

Myslíš, že si stěžuju pro nic za nic? To není pravda. A ty to dobře víš.

Hvězda se zase rozzářila, jako by tatínek uznal, že má pravdu. Také tím možná chtěl dát najevo, že si vzpomíná na ten dávno zapomenutý zločin.

Chceš mi říct, že si vzpomínáš? Žes nezapomněl? Tehdy jsem přežila, ale dokážu to i tentokrát?

To je život. Nikdy vás nenechá příliš dlouho v klidu, pokaždé vás zase vtáhne do svého víru.

Nejsme tady na Zemi jen proto, abychom si užívali. Chvíle štěstí střídají období smutku.

Jenže mně se zdá, že moje trápení vůbec nekončí. Snažím se ze všech sil, ale na všechny ty starosti jsem sama.

Že mi ale život přinesl i hezké chvilky? To je pravda.

A že mi přinese ještě další? Víš dobře, že peníze pro mě mnoho neznamenají, nakonec ani úspěch ne. Mnohem víc toužím po lásce. Po muži, kterého bych mohla obdivovat a milovat. Sama nedokážu nic.

Však on přijde, ta chvíle není daleko.

Ale kdy, tatínku? Řekni mi, kdy?

Hvězda neodpovídala.

Joséphine se zaposlouchala do zvuků noci. Foukal vítr a noční ticho ji obklopilo jako zdi kláštera. Představila si dlouhou klenutou chodbu, nerovné dlaždice, pilíře z bílého kamene, rajský dvůr, obklopený zdmi, jako malou skvrnu zeleně. Z dálky jako by k ní zazníval tichý, ale jasný a pravidelný zvuk zvonů. Zdálo se jí, že v ruce drží růženec a odříkává modlitby a slova přímluv, které přitom neznala. Místo nešpor a ranních modliteb odříkávala slova, která si vymyslela sama a která jí nahrazovala breviář. Svůj strach i všechny otázky nechala odplynout a přestala na ně myslet. Poslouchala píseň větru ve větvích stromů a potichu si ji broukala s ním.

Náhle ji napadlo, že když na celé té věci Luca neshledal nic vážného, je to možná tím, že já sama si nemyslím, že by to bylo vážné.

A to, že mi Luca nevěnuje víc pozornosti, je nejpíš tím, že ani já sobě nevěnuju pozornost.

Luca se mnou jedná tak, jako jednám já sama se sebou.

Nevycítil z mých slov nebezpečí, v jakém jsem byla, nerozeznal v mém hlase strach a nepochopil moji bolest, když jsem mu líčila ty rány, protože já jsem je vlastně taky necítila.

Nevím, co se to se mnou stalo, ale připadá mi, jako bych snad ztratila všechen cit. Někdo mě přepadne a zmlátí, a já to ani nejdu ohlásit na policii. Dělám jako že nic a jsem jak pěna.

Jenom to tak po mně sklouzne.

Jasně a nahlas tu situaci pojmenuji, ale mým slovům chybí cit. Jsou neutrální a jakoby hluchá.

Ani on je neslyší. Nemůže je slyšet. Jsou to slova někoho, kdo už dávno nežije.

A ten někdo, to jsem já. To já způsobím, že jsou moje slova jako bezkrevná. A totéž dělám i se svým životem.

Od chvíle, kdy si matka vybrala, že z nás dvou zachrání Iris.

V ten den mě vyškrtla nejen ze svého života, ale ze života vůbec. Bylo to stejné, jako kdyby mi řekla: Tvůj život mi nestojí za námahu, pro mě ani neexistuješ.

A já, malá, sedmiletá holčička, drkotající zuby v ledové vodě, jsem tam stála zmatená a ohromená tím, co udělala, tím, jak mě od sebe drsně odstrčila loktem zpátky do rozbouřených vln.

Tehdy jsem umřela. Dál už jsem pak vždycky jen předstírala, že žiju, ale byla to jen maska. Dělám různé věci, ale mezi nimi a mnou neexistuje žádný vztah, žádná vazba. Přestala jsem být skutečná, jsem jen jako.

Všechno se po mně sveze.

Když se mi podařilo vylézt z vody, když mě tatínek v náruči odnášel na břeh a křičel přitom na matku, že to, co udělala, je zločin, říkala jsem si, že vlastně nemohla jednat jinak. Obě nás zachránit nemohla, a tak si vybrala Iris. Ani jsem se proti tomu nevzbouřila. Zdálo se mi to normální.

Všechno po mně sklouzne. Nic nevyžaduji. Nic si nepřivlastňuji.

Na fakultě jsem uspěla u zkoušek – OK.

Vzali mě do národního výzkumného centra, ze sto dvaceti tří kandidátů nás vybrali tři – taky OK.

Vdala jsem se a stala se ze mě hodná a snaživá manželka, jenomže láska mého roztržitého manžela zatím jaksi vyprchala.

Že mě podvádí? To je normální, má problémy a nedaří se mu. Mylène ho utěší, bude to pro něj vzpruha.

Nemám žádná práva, nic mi nepatří, protože neexistuju.

Ale dál pokračuju ve své cestě, dál dělám všechno jako dřív, jako kdybych žila. Raz, dva, raz, dva. Píšu články, jezdím na konference, publikuju, připravuju habilitační práci, brzy se stanu vedoucí výzkumu a dosáhnu tak vrcholu své kariéry. OK.

Nic ale necítím, nepřináší mi to žádnou radost.

Pak se mi narodí dítě. Holčička. A pak ještě jedna. Je ze mě maminka.

Tehdy ožívám. Kdesi hluboko v sobě nacházím to malé prochladlé dítě, děvčátko, co bezmocně vzlyká na pláži. Beru je do náruče, konejším je a vyprávím mu pohádky před usnutím, ohřívám mu med, co má tak rádo, věnuji mu všechen svůj čas a všechnu svou lásku. Mám je ráda. Chci je zahrnout vším, po čem touží. Nic není dost krásné pro tu holčičku, která tehdy, ve svých sedmi letech, umřela a které teď svou péčí a láskou můžu znovu vdechnout život.

Sestra mě požádá, abych napsala knihu, kterou by ona vydávala za svou a podepsala by ji svým jménem. Souhlasím.

Kniha má obrovský úspěch. Takže OK.

Trpím tím, že mi ji ukradli, ale mlčím a nijak neprotestuji.

Když moje dcera Hortense udělá prohlášení v televizi a řekne, jak to ve skutečnosti bylo, octnu se rázem ve světle reflektorů. Překvapí mě to a snažím se zmizet a rychle se někam schovat. Nechci, aby se na mě lidé dívali, aby mě poznávali na ulici. Vždyť není co ukazovat a čím se pyšnit, jsem přece mrtvá.

Nic se mě nemůže dotknout, protože od toho hrozného zážitku v rozbouřených vlnách Atlantiku jsem přestala existovat.

Později prožívám různé situace, ale neotiskují se do mě.

Jsem mrtvá. Jsem jenom taková figurantka ve svém vlastním životě.

Zvedla hlavu k obloze. Zdálo se jí, že Mléčná dráha celá září tisíci bílých záblesků.

Napadlo ji, že si koupí bílé kamélie. Má je totiž moc ráda.

„Shirley?“

„Joséphine!“

Shirley vyslovovala Joséphinino jméno legračně. Dávala důraz na první slabiku, potom se její hlas vyhoupl do výšky a další slabiky ještě výrazně protáhla: Joooséphiiine! Ta musela rychle zareagovat a bleskově nasadit veselý tón, protože jinak hrozilo, že Shirley hned zahájí svůj obvyklý výslech: „Co je s tebou? Stalo se ti něco? Jsi nějaká bez nálady. Že ty mi něco tajíš...“

„Shiiirley! Hrozně mi chybíš! Přijeď zas zpátky do Paříže, prosím tě! Mám teď velký byt, můžeš bydlet u nás, klidně i s celou družinou!“

„Žádné oddané páže v tuto chvíli nemám. Rozhodla jsem se obléknout pás cudnosti. Vyznávám teď přísnou abstinenci.“

„Tak přijeď...“

„No vlastně bych se možná mohla na pár dní vylodit. Aspoň bych se podívala, co je nového u žabožroutů na druhé straně kanálu a zkontrolovala, jestli jste vy Francouzi pořád stejně arogantní.“

„Místo vylodění bych ti doporučila bleskové obsazení území, něco na způsob Stoleté války!“

Shirley se rozesmála. Joséphine měla její smích moc ráda. Dokázal naplnit celý pokoj a všechny chmury byly jako kouzlem ty tam.

„Kdy se tady objevíš?“ zeptala se Joséphine.

„Přijedu o Vánocích... S Hortense a Garym.“

„Ale zůstaneš tady pak ještě na pár dnů? Bez tebe to tady vůbec není ono.“

„No poslyš, to zní málem jako vyznání lásky.“

„Však taky láska a přátelství si jsou v mnoha ohledech podobné.“

„No a jak sis zvykla v novém bytě?“

„Nic moc. Všechno je to tady jaksi cizí. Když si sednu na pohovku, připadám si jak na návštěvě, a když jdu do obýváku, tak mám dojem, že bych měla zaklepat. Vlastně většinu času trávím v kuchyni, tam se cítím nejlíp.“

„To mě u tebe nijak neudivuje.“

„Vybrala jsem tenhle byt, aby se líbil Hortense, a ona si klidně odjede studovat do Londýna...“

Vzdychla, jako by tím chtěla říct: A takhle je to s Hortense pokaždé. Člověk jí přinese nějakou oběť, ale může ji tak leda položit na práh před zavřené dveře.

„Zoé to myslím vnímá podobně jako já. Připadáme si tady cizí. Jako bychom se přestěhovaly do jiné země, i lidé jsou tu jiní. Jsou chladní, strojení, udržují si odstup. Všichni muži tu nosí elegantní obleky a mají nezvyklá noblesní jména. Vypadá to, že jediná osoba tady v domě, která žije normálním životem, je naše domovnice. Jmenuje se Iphigénie. Každý měsíc má sice jinou barvu vlasů, takže je pro mě někdy těžké ji vůbec poznat, ale usmívá se na mě, když mi přinese poštu, a je to od srdce.“

„Iphigénie? Tak ta ale jistě špatně skončí! Jednoho dne ji její otec nebo manžel obětuje bohům...“

„Bydlí v domovnickém bytě. Má dvě děti, chlapečkovi je pět a holčičce sedm. Ráno ji vždycky slýchám, jak vytahuje popelnice před dům, přesně o půl sedmé.“

„Nech mě hádat: Jistě se s ní brzy spřátelíš... Už tě totiž znám!“

To je klidně možné, pomyslela si Joséphine. Líbí se mi, že si zpívá, když uklízí na chodbě a na schodech, a dovedu si klidně představit, že by byla schopná i tancovat s hadicí od vysavače. Když jsem jednou zaklepala na dveře jejího bytu, otevřela mi převlečená za kovboje, ale co na tom.

„Zkoušela jsem se ti dovolat v sobotu i v neděli, ale nebralas to.“

„Byla jsem na venkově u přátel, v Sussexu. Ale taky jsem se ti chystala zavolat. Tak co, jak se ti vlastně vede?“

Joséphine zamumlala něco v tom smyslu, že by to mohlo být lepší... A pak Shirley všechno podrobně vypověděla. Ta napjatě poslouchala, jen občas Joséphinino vyprávění komentovala stručným: „Oh! Shit! Joooséphiiine!“ aby dala najevo svoje ohromení a zděšení. Když si ho doposlechla do konce, vyptala se ještě na pár detailů, chvíli uvažovala a pak se rozhodla probrat ten problém pěkně popořádku.

„Začněme tím tajemným zabíjákem. Luca má pravdu, rozhodně musíš zajít na policii. Takovej člověk to může udělat zase! Představ si, že by zabil nějakou ženu přímo tobě pod okny...“

Joséphine přisvědčila.

„Pokus se vzpomenout si na všechny podrobnosti. Někdy je přivede na stopu úplný detail.“

„Měl hladké podrážky.“

„Podrážky od bot? Tys je viděla?“

„Ano. Byly hladké a čisté, jako by ty boty právě vyndal z krabice. Byly dost hezké, víš, nějaká taková značka jako Weston nebo Church.“

„Hm...“ řekla Shirley. „Jestli to byla značka Church, tak to nebude nějakej chlápek z předměstí. Navíc to jen zkomplikuje vyšetřování.“

„Proč?“

„Protože z hladkých podrážek nic nevyčteš. Ani váhu ani výšku toho, kdo je nosí. Nebo to, kde naposledy byl. Zato takové pěkně sešlapané podrážky prozradí spoustu cenných informací. Máš představu, jak byl asi starý?“

„To ne. Ale vím jistě, že byl mohutný. Jo a nějak huhňal, když na mě chrlil ty oplzlosti. Jako by mluvil přes nos. Pamatuju si na to přesně. Asi takhle...“

A začala huhňavým hlasem opakovat jeho slova.

„A vlastně taky příjemně voněl. Chci říct, že z něj nebyl cítit pot ani mu nepáchly nohy.“

„To znamená, že to udělal chladnokrevně, že nepropadl panice. Svůj čin si předem připravil, všechno si promyslel. Pečlivě si to zrežíroval. Buď si tím potřeboval vyřídit nějaké účty, nebo to měla být pomsta. Tohle nás učili při výcviku. Takže říkáš, že nedošlo k vyloučení žádných tělesných tekutin?“

Joséphine ten termín nepřekvapil, ani neudivil. V těch několika slovech, která použila, se projevila Shirleina minulost a její znalost prostředí, kde je násilí na denním pořádku. Shirley byla totiž nějakou dobu zaměstnaná u britských tajných služeb, aby nevešel ve známost její utajovaný původ. Prošla výcvikem pro tělesnou stráž, naučila se bít, bránit se, dokázat přečíst ve výrazu obličeje každý úmysl a rozeznat každý, i sebemenší, záchvěv. Poznala muže, kteří byli schopni všeho, zúčastnila se odhalení spiknutí, naučila se proniknout do myšlenek zločinců. Joséphine obdivovala její chladnokrevnost. Každý z nás může sklouznout ke zločinu, říkávala jí Shirley, když se jí Joséphine na tyto věci vyptávala. Neudivuje mě, že se to stane, spíš mě překvapuje, že se to nestává častěji.

„Takže Antoine to být nemohl,“ uzavřela celou věc Joséphine.

„Tys snad uvažovala o tom, že by to byl on?“

„Ano... Až potom, když jsem dostala jeho pohlednici. Nemohla jsem usnout a napadlo mě, že to možná mohl být on. Je mi to hanba, ale je to tak...“

„Jenže Antoine se hodně potil, jestli si dobře vzpomínám.“

„Ano. Když ho čekala nějaká obtížná zkouška, tekly z něj úplné curůčky potu. Vypadalo to, jako by prošel pod vodotryskem.“

„Tak to pak nebyl on. Leda že by se změnil... Ale je zajímavé, že jsi o té možnosti vůbec uvažovala.“

„Víš... hrozně se za to stydím...“

„Já ti rozumím. To, že se znovu objevil, je skutečně podivné. Buď tu pohlednici napsal a požádal někoho, aby ji po jeho smrti dal na poštu, anebo je naživu a brousí kolem tebe. Vzhledem k tomu, že tvého manžela znám a znám i jeho schopnost manipulovat s ostatními podle toho, jak to vyhovuje jemu, si myslím, že možné je všechno. Namlouval si přece spoustu věcí. Především toužil být významný a důležitý. Možná chtěl prodloužit okamžik své smrti jako ti herci v druhořadých cajdácích, co hodiny umírají na scéně a protahují svůj poslední monolog, jen aby si pro sebe urvali co největší slávu.“

„Teď jsi ale zlá, Shirley.“

„Lidé jako on se nedokážou smířit s tím, že by měli umřít, že jednoho dne někdo uloží jejich tělo do jakési díry v zemi a oni přestanou existovat a po čase se na ně zapomene.“

Jakmile se Shirley se dostala do ráže, bylo těžké ji zarazit.

„A tím, že ti poslal tu pohlednici, si vlastně koupil kousek života navíc. On vám tím totiž zabránil, abyste na něj zapomněly.“

„Je pravda, že to byl pro mě šok... A co teprve pro Zoé! Ta se na tu pohlednici úplně upnula.“

„To je mu ovšem jedno! Na to je on příliš velký sobec. Já jsem ho nikdy moc ráda neměla.“

„Přestaň! Vždyť je mrtvý!“

„To doufám. To by tak ještě scházelo, aby se ti znovu nasáčkoval do kvartýru!“

Joséphine ve sluchátku slyšela, jak u Shirley v kuchyni hvízdá konvice. Zřejmě vaří vodu na čaj. Pak asi vypnula plyn, protože hvízdání utichlo. Tea time. Joséphine si představila Shirley, jak stojí v kuchyni se sluchátkem u ucha a přelévá voňavé lístečky čaje horkou vodou. Měla celou sbírku čajů v barevných kovových krabicích. Stačilo zvednout víčko a jejich opojná vůně hned zaplavila celou místnost. Čaj zelený, červený, černý, bílý, Princ Igor, Car Alexandr, Marco Polo. Shirley nechávala čaj tři a půl minuty vyluhovat a pak jej scedila. Vždycky přitom pečlivě sledovala čas.

„A pokud jde o tu Lucovu lhostejnost... Co ti na to mám říct?“ Shirley přecházela z jednoho tématu na druhé a nedala se ničím vyrušit. „Je takový už od začátku a ty ho v tom jeho citovém odstupu ještě udržuješ. Postavila sis ho na piedestal a snášíš mu myrhu a vonné oleje a plazíš se mu u nohou. Vždycky jsi jednala s muži tímto způsobem, skoro se jim omlouváš, že vlastně dýcháš a jsi jim vděčná, že se na tebe vůbec podívají.“

„Myslím, že vlastně neumím přijmout, že mě má někdo rád, i když...“

„I když co? Tak to dopověz, Joséphine!“

„I když mám dojem, že vlastně jen pořád na lásku čekám, hrozně po ní toužím.“

„Měla bys se sebou už vážně něco dělat!“

„Však to jsem se právě rozhodla.“

A Joséphine vyprávěla Shirley, co pochopila, když se dívala na Velký vůz a rozmlouvala s hvězdami.

„Takže ty pořád ještě mluvíš s hvězdami?“

„Ano.“

„No co, je to svým způsobem terapie a navíc je zadarmo.“

„Jsem si jistá, že mě tam nahoře někdo slyší a odpovídá mi.“

„Když tomu věříš... Na to, abych ti řekla, že tvoje matka byla zločinec a ty na sobě necháš už od malička dříví štípat, se žádných hvězd na názor ptát nemusím.“

„Já vím, však jsem to už taky pochopila. Jenom mi to trvalo třiačtyřicet let... Půjdu na policii. Máš pravdu. Jsem tak ráda Shirley, že si s tebou můžu promluvit. Všechno je mi hned jasnější, když si to spolu proberem.“

„Vždycky je snadnější vidět věci zvenku, když se netýkají přímo tebe. A jak ti jde psaní, už jsi nějak pokročila?“

„Moc ne. Zatím jen pořád přešlapuju na místě. Ve dne mě napadají spousty historek, ale do večera se rozplynou jak dým. Na námět Tak pokorné královny jsem přišla, když jsem mluvila s tebou, pamatuješ? Seděly jsme tehdy v kuchyni u nás v Courbevoie. Měla by ses vrátit a být zase tady...“

„Musíš si trochu víc věřit.“

„To není zrovna moje silná stránka...“

„Však tě nic nenutí, abys zas tak dřela.“

„Netěší mě celé dny nic nedělat.“

„Zajdi si do kina nebo na procházku, pozoruj lidi, co sedí v kavárně na terase. Nech svou fantazii volně pracovat a uvidíš, že jednoho dne tě ten příběh, co hledáš, napadne.“

„Leda tak příběh o muži, co v noci přepadává osamělé ženy v parku nebo o manželovi, o kterém si všichni mysleli, že je mrtvý, a on přitom rozesílá pohlednice!“

„A proč ne?“

„Kdepak! Chci na to všechno zapomenout. Vrátím se zase ke své práci.“

„Co tím myslíš?“

„Připravím si podklady pro habilitaci.“

„A v čem to vůbec spočívá?“

„Musíš předložit soubor publikací, který zahrnuje jednak disertační práci a pak řadu publikovaných článků a příspěvků z konferencí. Vydá to na celý fascikl. Už teď mám nejmíň sedmnáct kilo papíru.“

„A co s tím pak?“

„Budu moct nastoupit na nějakou univerzitu a vést tam doktorandy. Nebo se můžu stát vedoucí katedry...“

„A vydělat spousty peněz.“

„Ne, ne! Lidé, co učí na univerzitě, to nedělají pro peníze. Ty pro ně nejsou důležité. Pro ně tahle práce představuje završení kariéry. Každý je uznává. Když se k něčemu vysloví, má to svoji váhu. A to je to, co potřebuju. Aby mě ostatní respektovali.“

„Ty jsi úžasná, Joséphine!“

„Počkej, tak daleko já ale zatím ještě nejsem. Čekají mě ještě dva nebo tři roky tvrdé práce, než se budu moct přihlásit k obhajobě.“

A to pak nastane ještě další martýrium. Práci je nutné obhájit před porotou, složenou výhradně z mužů, kteří na vědeckou práci žen hledí s despektem. Rozcupují disertaci, že se ti o tom ani nezdálo, a když narazí na sebemenší nesrovnalost, bez milosti tě vyhodí. V den obhajoby se doporučuje každopádně nevytahovat rtěnku ze šuplíku a dostavit se v pytlovité sukni a nejlépe v pánských polobotkách.

Vypadalo to, že Shirley snad tajně sleduje tok jejích myšlenek, protože najednou vykřikla:

„Ty jsi zkrátka masochistka, Joséphine!“

„Já vím. Ale rozhodla jsem se, že na sobě budu pracovat a naučím se trochu se bránit. Vůbec jsem při tom hovoru s hvězdami dospěla k řadě dobrých předsevzetí!“

„Jestli on tě nějaký ten meteor nezasáhl přímo do hlavy! A co tvůj milostný život, na ten sis při tom svém racionálním plánování nechala taky nějaký prostor?“

Joséphine se začervenala.

„Na ten bude čas, až když skončím se psaním a uložím Zoé do postele...“

„Však jsem si to myslela. Vidím ti až do žaludku!“

„Každý si holt nemůže upláchnout za mužem v černém!“

„Dobrý, dostalas mě!“

„Tak co je s ním?“

„Nedokážu na něj zapomenout. Je to hrůza. Rozhodla jsem se, že už se s ním nebudu vídat, udělala jsem za tím tlustou čáru, ale hrozně mi chybí. Víš, na co jsem přišla, Joséphine? Láska se sice rodí v našem srdci, ale pak si v nás žije nezávisle na všem ostatním. Mám ho stále v sobě, jako by byl zadřený pod kůží. Ach, Joséphine! Kdybys tak věděla, jak moc mi schází...“

Někdy se stalo, že mě stiskl tak silně, až mi na vnitřní straně stehna zůstala modřina. Měla jsem tu bolest ráda, přemýšlela Shirley, připadalo mi, že mi tím nechal na těle svou stopu, důkaz, že ty chvíle s ním, kdy jsem byla ochotná umřít, protože jsem věděla, že všechno to, co přijde dál, už bude jenom fádní a obyčejné, opravdu existovaly. Kdykoli jsem se na tu modřinu pak podívala, byla jsem zase s ním, a tak jsem si ji opatrovala a přála jsem si, aby nikdy nevybledla. Tohle ti ale, Joséphine, vyprávět nebudu...

„A co tedy děláš, abys na něj dokázala nemyslet?“ zeptala se Joséphine.

„Zatínám zuby... A založila jsem asociaci na obranu proti obezitě. Chodím do škol a učím děti, jak se mají správně stravovat. Tahle civilizace je na nejlepší cestě k tomu, aby vychovala obézní generaci.“

„To tedy v případě Hortense a Zoé rozhodně neplatí.“

„No jistě že ne... Jenže ty jim od malička vaříš sama a stravujete se rozumně. Mimochodem, tvoje dcera a můj syn jsou věčně spolu.“

„Hortense a Gary? Chceš říct, že se do sebe zamilovali?“

„To nevím, ale vídají se hodně často.“

„Zeptáme se jich, až sem o Vánocích přijedou.“

„Taky jsem nedávno viděla Philippa. V Tate Gallery. Stál před jedním tím červenočerným obrazem od Marka Rothka.“

„Sám?“ zeptala se Joséphine, která s překvapením zjistila, že se jí poplašeně rozbušilo srdce.

„No ... Nebyl sám. Byl tam s takovou mladou blondýnkou. Představil mi ji jako odbornici na obrazy, která mu pomáhá s nákupem uměleckých děl. Začal si budovat vlastní sbírku. Má teď hodně času, když se stáhl ze světa byznysu...“

„A jak vypadala ta odbornice?“

„Celkem ušla.“

„Kdybys nebyla moje kamarádka, asi bys řekla, že byla dokonce moc hezká...“

„No vypadala hodně dobře. Měla bys přijet do Londýna, Joséphine. Philippe je okouzlující, bohatý, hezký a nemá teď zrovna nic na práci. Žije sám se svým synem, takže si na něj spousta žen brousí zuby.“

„Jenže já přijet nemůžu a ty to dobře víš.“

„Kvůli Iris?“

Joséphine se jen kousla do rtu a neodpověděla.

„Víš, Jo, my když jsme se měli sejít v hotelu, nedokázala jsem ani počkat, až přijede výtah. Běžela jsem pěšky po schodišti do šestého poschodí, brala jsem schody po dvou, prudce jsem otevřela dveře a vrhla se mu do náruče.“

„Jenže já jsem jiná, vždyť mě znáš.“

Shirley si hlasitě povzdechla.

„Možná bys s tím měla něco udělat, Jo.“

„Že bych se jako změnila v divou Amazonku na koni? Vždyť bych z něho spadla, jen by se se mnou rozběhl.“

„Spadla bys jednou a pak bys zase vyskočila do sedla.“

„Ty myslíš, že já jsem nikdy doopravdy zamilovaná nebyla?“

„Myslím, že máš ještě spoustu věcí před sebou, a to je jen dobře. Život tě určitě ještě něčím překvapí,“ řekla jí na rozloučenou.

Joséphine si tiše povzdechla. Kdybych tak věnovala stejné úsilí, jaké věnuju své disertační práci, tomu, abych se naučila rozumět životu, byla bych už teď mnohem ostřílenější.

Rozhlédla se po kuchyni. Je to tady jak v laboratoři, všechno sterilně čisté a bílé. Zajdu zítra na trh a koupím cibuli a česnek zapletené do ozdobného copu, nějaké červené a zelené papriky, žlutá jablka a taky košíky, dřevěný příbor na salát a papírové i látkové utěrky. Na zeď pověsím nějaké fotky a kalendář, aby to tady trochu ožilo. Rozhovor se Shirley ji pokaždé uklidnil a dodal jí chuť rozvěsit všude barevné lampiony. Shirley byla mnohem víc než jen nejlepší přítelkyně. Mohla se jí se vším svěřit a nemusela se pak cítit trapně, že jí řekla něco důvěrného. Shirley z toho nikdy nic nevyvozovala.

„Přijeď už brzy,“ zašeptala do oněmělého sluchátka a pak teprve zavěsila. „Moc tě tady potřebuju.“

Druhý den ráno se Joséphine vypravila na policejní stanici v jejich obvodě. Nejprve musela dlouho čekat na chodbě. Bylo to tam cítit po čisticím prostředku, který měl připomínat vůni třešní. Konečně ji zavolali do úzké kanceláře bez oken. Joséphine měla pocit, jako by vstoupila do akvária. Slabé stropní světlo, které vydávalo nažloutlou zář, ten dojem ještě podtrhovalo.

Policejní úřednice, která měla službu, byla mladá, s výrazným nosem a úzkými rty. Kaštanové vlasy měla stažené dozadu a na levém uchu malou zlatou náušnici. Byla oblečená v bleděmodré košili a tmavých kalhotách vojenského střihu s kapsami. Na stole před sebou měla cedulku se svým jménem: GALLOISOVÁ. Zapsala si Joséphinino jméno a příjmení, adresu a důvod její návštěvy. Všechny její odpovědi vyslechla s nehnutým výrazem v obličeji. Vyjádřila podivení nad tím, že Joséphine tak dlouho vyčkávala, než přišla přepadení ohlásit. Její výraz jasně naznačoval, že jí to připadá podezřelé. Navrhla Joséphine, aby si zašla k lékaři. Ta odmítla. Požádala ji o popis člověka, který ji napadl, a zeptala se, jestli si všimla nějakého detailu, který by mohl pomoct při vyšetřování. Joséphine uvedla hladké čisté podrážky, jeho nosový hlas a to, že se vůbec nepotil. Policejní úřednice zvedla obočí, tento detail ji viditelně překvapil, ale pak dál nezúčastněně zapisovala do počítače slova Joséphininy výpovědi. Zeptala se jí, jestli je jí známo, že by měla nějaké nepřátele, a dále jestli při činu došlo také ke krádeži nebo znásilnění. Mluvila mechanicky, její hlas neprozrazoval žádnou emoci. Pouze se dotazovala.

Joséphine bylo do pláče. Co je tohle za svět? Copak je násilí už něco tak banálního, že ona ani nezvedne hlavu od té své klávesnice a neprojeví ani náznak citu nebo pochopení, přemýšlela Joséphine, když vyšla ven na denní světlo a zase ji obklopil hluk ulice.

Zůstala stát a dívala se na proud aut, který rychle houstl. Nějaký náklaďák zablokoval provoz. Jeho řidič klidně vykládal zboží, odnášel bez nejmenšího spěchu krabice jednu po druhé a spokojeně pozoroval řadu aut, která se za ním tvořila. Nějaká žena s rudou rtěnkou vystrčila hlavu z okénka svého vozu a rozčileně vybuchla: „Co je tohleto za bordel? Jak dlouho, sakra, myslíte, že vám to ještě bude trvat?“ Vyhodila cigaretu oknem a zlostně se opřela o klaxon.

Joséphine se smutně usmála a šla pryč. Oběma rukama si zacpala uši, aby neslyšela další nadávky a křik.

Hortense překročila hromádku oblečení pohozeného na podlaze obývacího pokoje v bytě, který sdílela se svou spolubydlící, bledou anemickou Francouzkou, která lhostejně típala cigarety kdekoli a o cokoli, takže v bytě se množily propálené díry. Svlékla si džínsy, tanga, punčocháče, tričko, rolák i svetr uprostřed pokoje a nechala to všechno ležet na podlaze.

Jmenovala se Agatha. Chodila do stejné školy jako Hortense, ale ke studiu přistupovala s podobným zápalem jako k uklízení. Pokud uslyšela budík, tak vstala, a když ne, tak prostě zůstala v posteli a šla až na další přednášku. Nádobí se vršilo ve dřezu v rohu kuchyně a špinavé prádlo se povalovalo na pohovkách, které už taky měly svoje nejlepší léta za sebou. Na skleněném stolku se mezi zbytky potrhaných časopisů, kůrkami od pizzy a popelníky plnými zahnědlých nedopalků od jointů válely nedopité lahve.

„Agatho!“ zakřičela Hortense.

Agatha však zůstala nevzrušeně zachumlaná v peřinách ve svém pokoji. Hortense se do ní zhurta pustila. Každé slovo doprovodila prudkým kopnutím do dveří Agathina pokoje, aby jim dodala ještě větší důraz.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pomalý valčík želviček.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.