.

.

VEVERKY

z CENTRAL PARKu

bývají V PONDĚLÍ

SMUTNÉ

ROMÁN

JOTA / 2013

Poprvé vydáno nakladatelstvím Éditions Albin Michel v roce 2010.

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována, uchovávána v rešeršních systémech nebo jakkoliv elektronicky, fotograficky či jinak přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele práv a nakladatele knihy.

Copyright © Éditions Albin Michel, Paris, 2010

Translation © Jiří Žák, 2013

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2013

ISBN 978-80-7462-472-8

PRVNÍ ČÁST

Hortense popadla láhev šampaňského, obrátila ji a strčila hrdlem do kyblíku s ledem. Láhev byla plná a vydávala zvláštní zvuk. Náraz skla do kovové stěny kyblíku, skřípání drceného ledu a potom bublání následované praskáním bublinek na povrchu průsvitné pěny.

Číšník s motýlkem a bílou vestou svraštil obočí.

„Tohle šampaňské je odporné,“ zavrčela Hortense a udeřila dlaní do skleněného dna. „Když nemají na dobrou značku, ať nekupují žíravinu…“

Zmocnila se další láhve a sabotážní akci opakovala.

Číšník zrudl. S úžasem hleděl, jak se láhev pomaličku vyprazdňuje, a zdálo se, že váhá, zdali nevyhlásit poplach. Rozhlédl se kolem a hledal svědka vandalismu této dívky, která vylévala šampaňské a hlasitě nadávala. Potil se a pot mu ještě zvýrazňoval pruh furunklů, jež mu zdobily čelo. Další anglický křupan slintající při pohledu na bublinky, řekla si v duchu Hortense a zastrčila si neposednou kadeř za ucho. Nespouštěl z ní oči a byl připravený okamžitě ji zarazit, kdyby to chtěla udělat znovu.

„Chceš mou fotku?“

Dnes večer měla chuť mluvit francouzsky. Měla chuť pokládat bomby. Dnes večer potřebovala zničit tohoto nevinného chlapce, který se od začátku nabízel jako oběť. Existují lidé, které má člověk chuť štípat do krve, ponižovat a mučit. Nenarodil se na dobré planetě. Ubožák.

„To snad ani není možné, že jste tak ošklivý. Dělá se mi špatně z těch vašich rudých boláků, které vám blikají na čele.“

Číšník polkl, odkašlal si a odsekl:

„Poslyš, ty jsi pořád tak hnusná, nebo sis to nechávala speciálně pro mě?“

„Vy jste Francouz?“

„Z Montélimaru.“

„Nugát je špatný na zuby… a na pleť. Měl byste ho přestat jíst, jinak vám ty beďary prasknou.“

„Ty chudinko! Co jsi spolkla, že jsi tak zlá?“

Urážku. Spolkla jsem urážku a ještě jsem se z toho nevzpamatovala. Troufl si. Přímo do obličeje. Jako bych byla vzduch. Řekl mi, co mi už řekl předtím… a já tomu uvěřila. Vykasala jsem si sukni a uběhla sto metrů za míň než osm sekund. Jsem stejně pitomá jako tenhle panák s beďary na nugátové tváři.

„Protože lidi, kteří jsou takhle protivní, jsou většinou sami hodně nešťastní…“

„No dobrá, svatý otče, sundej sutanu a přines mi kolu…“

„Doufám, že ten chlap, který tě přivedl do takového stavu, tě ještě pořádně potrápí!“

„Přestaň s tou psychologií! Jsi spíš lacanista, nebo freudista? Měl bys mi to říct, protože pak bude tvůj proslov konečně zajímavý!“

Vzala si skleničku, kterou jí podával, zvedla ji směrem k němu jakoby k přípitku a pak se ztratila v davu hostů. To mám tedy kliku! Francouz! Ošklivý a zpocený! Povinné oblečení: černé kalhoty, bílá košile, žádné šperky a vlasy sčesané dozadu. Platí mu pět liber za hodinu a chovají se k němu jako k toulavému psovi. Student, který si vydělává na kapesné, nebo chlap, který je švorc a obětuje pětatřicet hodin na to, aby si vydělal pár šupů. Můžu si vybrat. Jediný problém je, že mě nezajímá. Vůbec. Kvůli němu jsem rozhodně neinvestovala tři sta euro do těchhle botiček! Kvůli němu bych si nekoupila ani tkaničky do bot!

Uklouzla, ale rovnováhu v poslední chvíli udržela. Otočila botu a zjistila, že špičku šedivého bakelitového podpatku jejích lodiček z červené krokodýlí kůže zdobí žvýkačka.

„Ještě tohle mi chybělo!“ vykřikla. „Mé úplně nové botičky od Diora!“

Nejedla pět dní, aby si je mohla koupit. A nakreslila asi desítku návrhů knoflíků pro přítelkyni Lauru.

Chápu, můj večer to není. Radši půjdu domů, než se mi na čele rozsvítí nápis „královna blbek“. Co mi to řekl? „Přijdeš v sobotu večer k Sybil Garsonové? Super, super večírek! Můžeme se tam sejít.“ Ušklíbla se, ale zapamatovala si datum i slova. Sejdeme se – to znamenalo, že odejdou spolu. To rozhodně za úvahu stálo. Málem se zeptala: A ty tam jdeš sám, nebo s tou morovou ránou? Včas se zarazila – hlavně nesmí uznat existenci Charlotte Bradsburryové, musí ji ignorovat, ignorovat – a začala uvažovat, jakým způsobem si sehnat pozvánku. Sybil Garsonová byla ikonou mezi novináři, společensky vysoce postavená Angličanka, přirozeně elegantní a přirozeně arogantní. Nezvala k sobě nikoho ze zahraničí – a tím míň z Francie, pokud se ovšem nejmenoval Charlotte Gainsbourgová či Juliette Binocheová nebo pokud se nepohyboval ve společnosti toho úžasného Johnnyho Deppa. Já, Hortense Cortèsová – neznámá plebejka a chudá Francouzka – nemám žádnou šanci. Leda bych si navlíkla bílou zástěru a ohřívala párky. Jenomže to by asi nefungovalo!

Řekl „sejdeme se tam“. To „my“ znamenalo, on a já, já a on, já – Hortense Cortèsová – a on – Gary Ward. To „my“ znamenalo, že slečna Bradsburryová není na pořadu dne. Slečna Bradsburryová dostala kopačky nebo provedla nějakou hloupost. To je fuk! Jedna věc se zdála jistá: cesta je volná. Teď je řada na ní. Na Hortense Cortèsové. To na ni čekají londýnské večírky, noční podniky a muzea, salon v Tate Modern, stůl u okna v restauraci Design Museum s úžasným výhledem na celý Londýn, víkendy v nádherných venkovských sídlech, královnini psi olizující prsty na windsorském zámku, čajové pečivo, namazané marmeládou, clotted cream, který bude ukusovat u krbu, nad nímž bude viset Turnerův obraz, a přitom bude delikátně upíjet z šálku čaje… A nebudeme jíst jen tak obyčejné anglické čajové pečivo! Bude pěkně rozříznuté napůl, bude se podávat se šlehačkou a my ho budeme decentně držet mezi palcem a ukazováčkem. Jinak bychom vypadali jako angličtí křupani, tedy aspoň to tvrdí Laura.

Vejdu k Sybil Garsonové, zamrkám, sbalím Garyho a nahradím Charlotte Bradsburryovou. Stanu se důležitou, slavnou a mezinárodně uznávanou, budou o mně mluvit s respektem a dávat mi gravírované vizitky. Začnu se oblékat podle poslední módy, vyhýbat se paparazziům a sama sivyberu svou budoucí nejlepší přítelkyni. Už nebudu Francouzka, která se musí plahočit za dobrým jménem, vezmu to zkratkou a stanu se arogantní Angličankou. Příliš dlouhotrčímv anonymitě.Odmítámdélesnášet,žemě považují za poloviční lidskou bytost, ohrnují nade mnou nos a přezírají mě. Chci respekt, obdiv, uznání a moc, moc.

Moc.

Ale než se stanu arogantní Angličankou, musím sehnat pozvánku, abych se dostala na ten soukromý večírek, rezervovaný pro několik vyvolených, o nichž se píše v anglických novinách. Ještě nemáš vyhráno, Hortense Cortèsová, ještě nemáš vyhráno. Co kdybych svedla Peta Dohertyho? To taky nepůjde… Spíš se tam zkusím vloudit potají…

Podařilo se.

Před domem č. 3 na Belgravia Square narazila na dva Angličany, tvářili se vážně a diskutovali o filmu. Šla za nimi předstírajíc, že hltá jejich slova, a vklouzla spolu s nimi do velkého apartmánu se stropy vysokými jako v canterburské katedrále a dál poslouchala Stevena a Nicka, jak si povídají o filmu Jane Campionové Bright Star. Viděli ho v předpremiéře na Londýnském filmovém festivalu a opájeli se faktem, že patří do klubu vyvolených, kteří o něm mohou mluvit. To belong or not to belong, to bylo zřejmě heslem všech Angličanů toužících být in. Člověk prostě musel „patřit“ do jednoho nebo více klubů, k rodině, škole, rodu a do krásné londýnské čtvrti, jinak prakticky neexistoval.

Steven studoval filmovou školu a mluvil o Truffautovi a Kusturicovi. Na sobě měl přiléhavé černé džíny, staré vinylové vysoké boty a na bílé tričko s dlouhými rukávy si oblékl černou vestu s bílými puntíky. Dlouhé mastné vlasy mu poletovaly kolem hlavy při každém divokém argumentu. Jeho čistý a růžovoučký kamarád Nick ztělesňoval bukolickou verzi mladého Micka Jaggera. Pokyvoval hlavou a škrábal se přitom na bradě. Zřejmě předpokládal, že tak vypadá mnohem starší.

Opustila je hned, jakmile si odložila kabát ve velké místnosti sloužící jako šatna. Hodila ho na velkou postel, na níž už ležela hromada nepravých kožichů, khaki bund a černých převlečníků, potom si upravila vlasy před zrcadlem nad krbovou římsou a zašeptala: „Jsi perfektní, miláčku, absolutně perfektní. Chytí se do tvé sítě jako krásná zlatá rybka.“ Botičky od Diora a krátké černé šaty Alaya, které si koupila ve vintage-shopu na Brick Lane, ji proměnily v decentní sexbombu. „Sexbomba, když budu chtít, a decentní, když se rozhodnu,“ špitla směrem k zrcadlu a poslala si vzdušný polibek. Ještě jsem se nerozhodla, jestli ho sbalím hned, nebo jestli to budu prodlužovat k nesnesení… uvidíme.

Uviděla to hned. Jakmile vyšla z místnosti s kabáty, spatřila Garyho a v něm zavěšenou Bradsburryovou; právě se něčemu srdečně smála, zakláněla slonovinově bílý krk a rukou si jemně zakrývala bledá ústa, aby ztlumila vulgární zvuk náhlého veselí. Gary ji tiskl k sobě a rukou objímal její úzký pas. Jeho hnědovlasá hlava vedle té morové rány… Hortense měla pocit, že ji musí ranit mrtvice.

Málem se vrátila do pokoje, proklela zrcadlo, popadla kabát a odešla.

Pak si ale vzpomněla, jaké úsilí musela vynaložit, aby se sem dostala, zaťala zuby a zamířila k bufetu, kde si vztek vybila na drahém šampaňském a poďobaném číšníkovi.

A co teď?

Sbalit prvního hezkého chlapa a vzdychat mu v náručí? Tisíckrát vyzkoušené. Strategie na houby, patetická a k politování. Jestli se budu chovat takhle, Gary se to dozví, pochopí, že se mě to „dotklo“, a odpoví mi tím svým krutým úsměvem ve stylu „už v tom zase lítáš“.

A já v tom lítat budu.

Ne, ne! Musím nasadit spokojený výraz svobodné holky, která k sobě ještě nenašla chlapa, protože má velké nároky… Musím našpulit rty do pohrdavého úsměvu, jestli znovu narazím na ten prokletý pár, musím hrát překvapenou, snažit se v tom hejnu slepic najít jednu nebo dvě a předstírat konverzaci, než se vrátím domů… metrem.

Jednou z nich byla Mary Dorseyová. Politováníhodná svobodná holka, jedna z těch, jejichž jediným životním cílem je najít muže. Jakéhokoliv, za předpokladu, že s ní zůstane déle než osmačtyřicet hodin. Celý víkend by byl začátkem blaženosti. Většina chlapů, které si Mary Dorseyová přivedla do svého bytu na levém břehu Temže, se vytratila dřív, než se jich stačila zeptat na jméno. Naposledy ji Hortense viděla v Borough Market, kam ji zavlekl Nicholas, a Mary jí pošeptala: „Až s ním budeš hotová, přenecháš mi ho?“

„Vidělas, jaké má tělo? Hrozně vytáhlé,“ protestovala Hortense.

„To je mi fuk. “

Mary Dorseyová byla zoufalý případ. Vyzkoušela všechno: rychlé randění, pomalé randění, schůzku na inzerát, židy, křesťany, labouristy, torye, staré chlípníky, Wikipedii, úchyláky… Byla schopná podstoupit jakékoliv riziko, jen aby večer nezůstala sama doma, nemusela se ládovat zmrzlinou Ben & Jerry’s a vzlykat při závěrečné scéně filmuNezapomenutelný příběh, kdy si Cary Grant konečně uvědomí, že Deborah Kerrová před ním něco skrývá pod velkým béžovým plédem. Osamělá Mary ve vybledlých teplákách a s velkou zásobou papírových kapesníků po ruce sténala: „Chci jakéhokoliv muže, aby mi sundal pléd a odnesl si mě v náručí!“ A protože přitom snědla spoustu zmrzliny a vypila láhev medové whisky, spustily se jí slzy i s řasenkou a dodávala: „Na celém světě existuje jen Cary Grant, je konec, konec… Opravdoví chlapi vymírají!“ A pak se s pláčem zhroutila na hromadu zmačkaných kapesníků.

Ráda tyto žalostné historky vyprávěla, což jí nijak neprospívalo. Tvrdila, že je sama sebou tak znechucená, že musí spadnout až na úplné dno, aby se mohla zase zvednout.

Vzpomínka na tento rozhovor způsobila, že Hortense, která už málem Mary Dorseyové položila ruku na rameno, změnila směr. Zahnula směrem k blonďaté, krásné, překvapivé postavě…

A v tu chvíli poznala Agyness Deynovou. Agyness Deynovou osobně. The it girl. Prostě The girl. Tu, která se snažila z předváděcího mola vytlačit Kate Mossovou. Múzu Burberryho, Giorgia Armaniho a Jean-Paula Gaultiera, která pěla ve Five O’Clock Heroes a sbírala obálky Vogue, Elle a Grazie. A teď stála tady, velice blonďatá, velice štíhlá, s bleděmodrým šátkem ve velice plavých vlasech, ostříhaná nakrátko, ve velice rudých punčocháčích a velice bílých teniskách, v krátkých krajkových šustivých šatech a staré odřené džisce.

Božská!

A kdopak to mluví s Agyness Deynovou, která má ve tváři laskavý úsměv a očividně projevuje zájem, ačkoliv očima zametá okolí a hledá další rybky, aby je chytila na háček? Steven a Nick, ti dva milovníci filmů, kteří Hortense posloužili jako pozvánka.

Natočila se bokem dopředu a začala se prodírat davem. Jakmile došla ke skupince, zapojila se do konverzace.

Nick, ten hezčí z nich, zrovna vyprávěl, jak jel do Paříže na Fashion Week kvůli Hedi Slimanovi. Agyness Deynová se ho zeptala, co si o jeho kolekci myslí. Odpověděl, že si na přehlídku moc nevzpomíná, ale že si moc dobře pamatuje na jednu holku, která upadla na schodišti před jakýmsi pařížským podnikem.

Dali se do smíchu. Hortense se nuceně zasmála také. Agyness ze své miniaturní rudé kabelky vytáhla fix a zapsala si jméno toho nočního podniku na bílou tenisku. Hortense ji fascinovaně pozorovala a v duchu se sama sebe ptala, jestli si všichni uvědomují, že k té skupince také patří, pro jistotu proto přistoupila ještě blíž.

Přidala se k nim nějaká holka, vzala Nickovu skleničku a vypila ji na ex. Pak se opřela o Agynessino rameno a začala žvanit:

„I’m so pissed off! Tenhle večírek stojí za houby. Je fakt hloupost zůstávat přes víkend v Londýně, radši jsem měla jet na venkov. Kdo je tohle?“ zeptala se a napřáhla rudý pařát směrem k Hortense.

Hortense se představila a snažila se přitom potlačit francouzský akcent.

„French?“ znechuceně pronesla nově příchozí a ušklíbla se jako Gorgona.

„Vy znáte Hedi Slimana, že?“ zeptal se Nick a upřel na ni svůj pronikavý pohled. Hortense si vzpomněla, že viděla jeho fotku v Metru, jak vychází z nějakého nočního podniku v podpaží s Amy Winehouseovou a s něčím odporným na hlavě.

„Ehm… ne!“ vykoktala ze sebe Hortense, zaujatá tím holobrádkem Nickem.

„K čemu je dobré být Francouzka?“ řekla holka s rudými pařáty a pokrčila rameny. „Anyway, v životě je stejně všechno k ničemu. Člověk jen musí čekat, až mu uteče čas a dohoní ho smrt… Chceš tady zůstat dlouho, nebo se půjdeme namazat jinam, darling?“ zeptala se krásné Agynessy a nalila do sebe láhvové pivo.

Hortense nenapadlo nic jiného než se sebrat a odejít. Měla na sebe vztek a rozhodla se opustit toto místo, kde to skutečně nestálo za nic. Jedu domů, mám toho dost. Nenávidím ostrovy, nenávidím Angličany, nenávidím Anglii, nenávidím čajové pečivo, nenávidím Turnerovy obrazy, královniny psy a tu fucking queen, nenávidím tu Hortense Nobody, chci být bohatá, slavná a elegantní, aby měli všichni vztek a nenáviděli mě.

Vešla do místnosti sloužící jako šatna a začala hledat svůj kabát. Nadzvedla jeden plášť, pak druhý, potom třetí a chvíli se v duchu zaobírala myšlenkou, jestli nemá ukrást jeden z nich od Michaela Korse se světlým kožešinovým límcem, zaváhala a pak ho odložila. Bylo by to příliš riskantní… Při té jejich mánii umisťovat všude kamery by ji mohli při odchodu chytit. V tomhle městě lidi ve dne v noci natáčejí. Ztratila trpělivost, vrazila ruku do hromady opuštěných kabátů a vykřikla. Dotkla se teplé pokožky. Nějaké tělo ožilo a s bručením se začalo hýbat. Mezi kabáty se objevil jakýsi muž. Zřejmě vypil sud guinnessu nebo vykouřil tři jointy. Sobotní večer byl večerem opilců a nekonečných pijatik. Holky se potácely v potocích piva, ukazovaly tanga a kluci je s půllitry v rukách tiskli ke zdi, aby nakonec všichni společně zvraceli. Patetické! So crass! Štípla do černého rukávu a muž zasténal. S úžasem přestala; ten hlas znala! Začala hrabat a vyhrabala Garyho Warda.

Ležel pod několika vrstvami kabátů, na uších měl sluchátka a se zavřenýma očima vychutnával hudbu.

„Gary,“ vyhrkla, „co tady děláš?“

Sundal si sluchátka a otupěle odpověděl: „Poslouchám toho úžasného Glenna Goulda… Je to tak krásné, Hortense, tak krásné. Rozeznívá noty, jako by to byly oživlé perly a…“

„Ale tady nejsi na koncertě! Jsi na večírku!“

„Mám hrůzu z večírků.“

„Ale tys mi přece…“

„Myslel jsem, že sem chceš jít…“

„A kdo teď asi stojí před tebou, můj duch?“

„Hledal jsem tě, ale neviděl…“

„Zato já jsem tě viděla s tou slečnou Bůhvíjaksejmenuje. Lepil ses na ni, objímal ji a ochraňoval. Hrůza…“

„Opila se, držel jsem ji, aby neupadla…“

„A odkdy makáš pro Červený kříž?“

„Věř si, čemu chceš, ale já ji jen držel a přitom jsem tě očima hledal…“

„Tak v tom případě si klidně kup bílou hůl!“

„Viděl jsem tě, jak mluvíš se nějakýma dvěma kreténama… Nechal jsem tě být. Zbožňuješ kretény.“

Nasadil si zpátky sluchátka, přetáhl přes sebe kabát a snažil se zavrtat zpátky do té tlusté a měkké vrstvy, která ho oddělovala od světa.

„Gary!“ přikázala Hortense. „Poslouchej mě…“

Napřáhl ruku a přitáhl ji k sobě. Ponořila se do záplavy jemné i drsné vlny, několikrát se nadechla a ucítila parfém, poznala vůně Hermès, Chanel a Armani, všechno se smíchalo dohromady. Proklouzla mezi hedvábnými podšívkami a hrubými rukávy, pokusila se vymanit ze svírající náruče, ale nakonec se ke Garymupřitiskla, pevně ho sevřelaa přetáhla kabáty přes sebe.

„Pst! Nikdo nás nesmí vidět!“

Tiskla nos k jeho krku, potom na uchu ucítila plastové sluchátko a uslyšela hudbu.

„Poslechni si, poslechni si, jak je to krásné! Dobře temperovaný klavír…“

Lehce se odtáhl a podíval se na ni. Usmíval se.

„Znáš něco krásnějšího?“

„Gary, proč…?“

„Pst, poslouchej… dotyky. Glenn Gould nehraje, on uvolňuje tóny, představuje si je, vytváří, tvaruje a vymýšlí, aby z klavíru vyšel naprosto výjimečný tón. On dokonce ani nepotřebuje hrát, aby vytvářel hudbu. Je to příšerně smyslné, konkrétní a zároveň abstraktní…“

„Gary!“

„Smyslné, uvolněné a vzdušné… Je to, jako kdyby… já nevím…“

„Když jsi mi řekl, abych sem přišla…“

„Radši poslouchej…“

„Chtěla bych vědět…“

„Copak nemůžeš chvíli mlčet…?“

Dveře místnosti se rozlétly a oni uslyšeli nějaký hlas. Chraplavý a těžkopádný hlas ženy, která toho moc vypila a teď se jí plete jazyk. Vpotácela se dovnitř, narazila do krbu, zaklela a potom začala hledat kabát.

„Nedávala jsem ho na postel, pověsila jsem ho sem, na věšák. Je od Balenciagy…“

Nebyla sama, mluvila k nějakému muži.

„Jste si jistá?“ zeptal se muž.

„Jestli jsem si jistá? Balenciaga! Doufám, že víte, kdo to je!“

„To je Charlotte,“ zašeptal Gary, „poznávám její hlas. Panebože! Co ji to popadlo? Nikdy nepije.“

„Neviděl jste Garyho Warda?“ zeptala se Charlotte. „Měl mě odvézt… Ale najednou se vypařil. Zmizel. Jako pára. I’m so fucked up. Can’t even walk!“

Plnou vahou se svalila na velkou postel a Gary rychle pokrčil nohy a propletl je s Hortensinýma. Posunkem jí naznačil, aby mlčela a ani se nehnula. Slyšela temné bušení jeho srdce i temné bušení toho svého. Pokusila se ovládnout tak, aby obě bušila unisono. Usmála se.

Gary vytušil, že se usmívá, a zašeptal:

„Proč se směješ?“

„Nesměju se, usmívám…“

Přitiskl ji k sobě a ona se nechala.

„Jsi moje vězeňkyně, nemůžeš se ani hnout.“

„Jsem tvoje vězeňkyně, protože se nemůžu ani hnout, ale počkej…“

Ucpal jí ústa, ona se mu dál usmívala do dlaní.

„Přestanete se dívat do toho zrcadla?“ vyštěkla Charlotte Bradsburryová hlasem stoupajícím o oktávu výš. „Myslím, že někdo je v posteli… Hýbe se to…“

„A já si myslím, že jste moc pila. Měla byste si jít lehnout… Nevypadáte dobře,“ odpověděl muž tónem, jakým se mluví k nemocnému dítěti.

„Ne! Ujišťuji vás, že se ta postel hýbe!“

„To říkají všichni, co pili přes míru… Jeďte domů.“

„A jak asi?“ zasténala Charlotte Bradsburryová. „Panebože, nikdy jsem v takovém stavu nebyla. Co se stalo? Víte to? A přestaňte na sebe zírat do toho zrcadla! Jste vlastně strašně otravný!“

„Já na sebe nezírám, ale říkám si, že mi něco chybí… Něco, co jsem měl, když jsem sem přišel…“

„Nic nehledejte! Chybí vám něco, co nikdy mít nebudete!“

„Opravdu?“

„Jak ji odtud dostaneme?“ zašeptala Hortense. „Nejlepší by bylo, kdyby se vypařila a nechala nám volnou cestu…“

„Mně je tady moc dobře,“ řekl Gary, „měli bychom se na každém večírku schovat pod kabáty a…“

Položil Hortense prst na rty a pohladil je.

„Mám hroznou chuť tě políbit… A myslím, že tě opravdu políbím, Hortense Cortèsová.“

Hortense cítila jeho dech jako páru, dotkla se jeho úst a říkala si, že to je příliš snadné, příliš snadné, Gary Warde, neodneseš ji do ráje. Něžně jí přejel prstem po rtech. Potom to bude moc komplikované. Mám hlavu plnou myšlenek…

„Já se vás neptám, protože se bojím…,“ pověděl muž u zrcadla.

„Chci domů. Zítra musím brzy vstávat…“

„Ach, už to mám! Měl jsem červenou šálu.“

„To je vulgární!“

„Prosím vás…“

„To je blbka,“ zanadávala Hortense, „on ji doprovodit nechce!“

„Pst!“ přikázal Gary a jeho prsty dál objížděly její ústa.

„Víš, že máš nerovnoměrně klenuté rty? “

Hortense se od něj odtáhla.

„Chceš říct, že nejsem normální?“

„Ne, naopak, jsi úplně obyčejná, asymetrickou pusu mají všichni. Jen já ne, já jsem dokonalý.“

„Můžu vás odvézt, jestli chcete. Kde bydlíte?“ zeptal se muž.

„Ach, to je první zajímavá věta, kterou jste pronesl…“

Charlotte Bradsburryová se pokusila vstát, ale nepodařilo se jí to. Při každém novém pokusu spadla ztěžka zpátky na postel, až na ní nakonec ležela celou vahou.

„Říkám vám, že tam dole někdo je… Slyším hlasy…“

„Tak mi podejte ruku, já vás vytáhnu a odvezu domů.“

Charlotte Bradsburryová zabručela cosi, čemu Hortense ani Gary nerozuměli, a pak slyšeli, jak s tím mužem odcházejí, jak se ona potácí a on ji podpírá.

Jakmile odešli, Gary se naklonil k Hortense a mlčky na ni hleděl. Jeho oči jako by oživoval jakýsi primitivní sen, v němž se objevovaly divoké záblesky. Bylo by úžasné žít ukrytí pod kabáty, jedli by sušenky a pili kafe dlouhou slámkou, nikdy by nemuseli vstát a pobíhat jako králík z Alenky v říši divů. Nikdy by nemohl ztělesnit toho králíka s tou jeho věčnou erekcí. Chtěl bych strávit celý život posloucháním Glenna Goulda, líbáním rtů Hortense Cortèsové, hlazením vlasů Hortense Cortèsové a vdechováním vůně každičkého centimetru kůže Hortense Cortèsové, chtěl bych pro ni vymýšlet akordy, do-re-mi-fa-sol-la-si-do, a zpívat jí je do ucha…

Chtěl bych, chtěl bych…

Zavřel oči a políbil Hortense Cortèsovou.

Tak tohle je tedy polibek? pomyslela si s překvapením Hortense Cortèsová. To líbezné sežehnutí, které vyvolává touhu vrhnout se na toho druhého, vdechnout ho do sebe, lízat, proniknout jím a zmizet v něm…

Rozpustit se v hlubokém jezeře, nechat se kolébat jeho ústy, rty, vlasy, zátylkem…

Ztratit paměť.

Proměnit se v karamelovou kouli a nechat se vychutnávat špičkou jeho jazyka.

A sám vychutnávat toho druhého, hledat sůl a koření, ambru a kmín, kůži a santalové dřevo.

Tak takové to je… Až dosud líbala jen kluky, kteří jí byli lhostejní. Líbala cíleně, mondénně, líbala, ale přitom si odhrnovala vlasy a hleděla mužům přes rameno, líbala naprosto vědomě, bála se, aby si nevyrazila zuby, bála se kanibalského jazyka a slin. Taky se stalo, že líbala nehybně, jen tak, protože venku pršelo, po okenních tabulkách stékaly kapky a ona je nestačila počítat. Nebo si vzpomněla, jak líbala proto, aby od jednoho muže získala kabelku Prada či blůzku Chloé. Nejraději by na to zapomněla. Je to tak dávno. Byla skoro dítě a on se jmenoval Chaval. Hrubý a neurvalý muž!

Vrátila se ke Garyho ústům a vzdychla.

Takhle se stane, že polibek vyvolá rozkoš…

Rozkoš, která člověku projede celým tělem, zažehne tisíce malých plamínků a rozechvěje tisíce místeček, o nichž si doposud myslela, že jsou nehořlavá.

Dokonce i zuby…

Rozkoš… Jaká úžasná věc!

A okamžitě si uvědomila, že si na ni musí dávat pozor.

Později kráčeli nocí.

Ulicemi v krásných čtvrtích směrem k Hyde Parku. Ulicemi, v nichž se bílá schodiště stáčela do přísných oblouků.

Směrem ke Garyho bytu. Kráčeli mlčky a drželi se za ruce. Nebo spíš podřídili své ruce a nohy stejnému rytmu, stejnému tempu. Vykračovali levou a pak přidávali pravou. Kráčeli vážně a soustředěně jako královská garda Jejího Veličenstva. Hortense si na tu hru vzpomínala: neměnit krok, nevypadnout z rytmu. Bylo jí pět a chodila za ruku s matkou ze školy Denise Papina. Bydlely v Courbevoie; neměla ráda pouliční svítilny na velkýchtřídách. Neměla ráda činžáky ani jejich obyvatele, nenáviděla Courbevoie; zahnala vzpomínku a zachytila se přítomnosti.

Tiskla Garyho ruku a pevně se držela toho, čím chtěla být. V čem si chtěla být jistá – v budoucnosti. Už ho nepustí. Muže s hnědými vlasy, měnícíma se očima, zelenýma nebo hnědýma, hnědýma nebo zelenýma, zuby elegantního masožravce a rty zažehujícími požáry.

Takový to byl polibek…

„Tak to byl polibek,“ řekla skoro šeptem.

Slova se rozplynula v černé noci. Opětoval jí lehký a něžný stisk ruky a začal recitovat verše, jež v té chvíli zněly úžasně slavnostně.

Away with your fictions of flimsy romance,

Those tissues of falsehood which Folly has wove;

Give me the mild beam of the soul-breathing glance

Or the rapture which dwellls on the first kiss of love.

„Lord Byron… The first kiss of love.“

Slovo love vpadlo do noci jako vytržená dlažební kostka. Hortense se málem sehnula, aby si ji strčila do kapsy. Co se jí to stalo? Právě začala být příšerně sentimentální.

„Nemohl by ses schovávat pod kabáty, kdyby byl červenec…,“ zamumlala, aby se zbavila toho slizkého růžového bonbónu, ke kterému se začala lepit.

„V červenci nikam nechodím, žiju v ústraní…“

„Jako Popelka po půlnoci? To není moc mužný postoj.“

Opřel ji o strom, přitiskl se k ní boky a pokračoval v líbání, aby nemohla dál mluvit. Přijala jeho ústa, pootevřela rty, aby se polibek rozvinul, položila mu ruku na zátylek a hladila obdélník jemné kůže těsně za uchem, konečky svých prstů se tam zdržela a cítila, jak se v ní z Garyho horkého dechu rozněcují další požáry…

„Pamatuj si, Hortense, nesmíš mě provokovat,“ šeptal a zdůrazňoval přitom svými něžnými a pevnými rty každé slovo. „Mohl bych ztratit self control i trpělivost!“

„To by bylo u anglického gentlemana…“

„… nepřípustné.“

Umírala touhou se ho zeptat, jak skončila jeho idylka s Charlotte Bradsburryovou. A opravdu skončila? Skončila velkou tlustou čárou? Nebo skončila slibem možného návratu, nových schůzek a polibků, hryzajících v útrobách? Ale Byron a anglický gentleman ji vrátili do reality tím, jak pohrdavě na tuto cizinku hleděli. Drž se, děvče. Ignoruj tu děvku. Je to uzavřená věc. Minulost. On je tady, vedle tebe a kráčíte spolu anglickou nocí. Proč kazit tohle výjimečné štěstí?

„Vždycky přemýšlím, co dělají veverky v noci,“ vzdychl Gary, „jestli spí vstoje, vleže nebo svinuté do klubíčka v nějakém hnízdě.“

„Ta poslední možnost je správně. Veverka spí v hnízdě s ocasem roztaženým nad hlavou. Hnízdo je vyrobené ze stébel, listí a mechu a je umístěné na stromě ve výšce maximálně devíti metrů, aby ho neshodil vítr…“

„To sis teď vymyslela?“

„Ne, četla jsem to ve Spirou… A myslela jsem přitom na tebe…“

„Takže ty na mě myslíš?“ vykřikl a zvedl ruku na znamení triumfu.

„Občas se mi to stane.“

„Ale tvářila ses, jako když mě ignoruješ. Hrála sis na lhostejnou krásku.“

„Strategy of love, my dear!“

„Ve strategii jsi neporazitelná, viď, Hortense Cortèsová?“

„Jen se snažím přemýšlet…“

„Naříkáš, kladeš si meze, spoutáváš se, uzavíráš… odmítáš riziko, ale jen kvůli riziku může člověku naskočit husí kůže…“

„Jenom se bráním, to je něco jiného… Nepatřím k lidem, kteří si myslí, že utrpení je prvním schůdkem ke štěstí.“

Levá noha vykročila, pravá na okamžik zaváhala, zůstala viset ve vzduchu a klopýtla. Hortensina ruka vyklouzla z Garyho dlaně. Zastavila se a zvedla hlavu, vystrčila pyšně bradu jako vojáček odcházející do války, ve tváři vážný a takřka tragický výraz, výraz člověka, jenž došel k závažnému rozhodnutí a teď se ho chystá vyslovit.

„Nikdo mě nebude trápit. Žádný muž mě nikdy nerozpláče, odmítám bolest, bolest a pochybnost, žárlivost a čekání, které člověka užírá, ze kterého mu opuchají oči a žloutne pleť, otrávená podezříváním, loučením…“

„Odmítáš?“

„Prostě to nechci. Takhle se cítím docela dobře.“

„Jsi si tím jistá?“

„Copak nevypadám naprosto šťastně?“

„Hlavně dnes večer…“

Pokusil se zasmát a napřáhl ruku, aby jí rozcuchal vlasy a celou situaci trochu zlehčil. Odstrčila ho, jako by se bála, že ji další polibek znovu opojí a ona opět na několik okamžiků ztratí rozum. Chtěla s ním uzavřít smlouvu o vzájemném respektu a dobrém chování.

Teď nebyl čas na žertování.

„Prohlašuji za plného vědomí, že jsem vzácná, jedinečná, nádherná, výjimečná, krásná k omdlení, prohnaná, kultivovaná, originální, nadaná, hypernadaná… A co ještě?“

„Myslím, že jsi na nic nezapomněla.“

„Díky. Pošli mi protestní nótu, jestli jsem něco opomněla…“

„Budu si to pamatovat…“

Pokračovali v cestě nocí, ale už nevykračovali stejnou nohou a jejich ruce se sice dotýkaly, ale nespojily. V dálce spatřila Hortense mříže parku a vysoké stromy, pomaličku se kymácející ve větru. Toužila nechat se unášet polibkem, ale nechtěla se vystavit nebezpečí. Gary to musel vědět. Vždyť je čestné varovat ho. Nechci trpět, nechci trpět, opakovala si v duchu v rytmu zmítajících se vrcholů vysokých stromů. Chci být ušetřena běžných bolestí lásky.

„Něco mi řekni, Hortense Cortèsová. Vkládáš do toho srdce? Víš, to je ten orgán, který tluče, vyvolává války, atentáty…“

Zastavila se a ukázala si triumfálně prstem na hlavu.

„Vkládám ho na jediné místo, kam by mělo patřit. To znamená sem… Do mozku… Tak ho můžu absolutně kontrolovat… To není hloupé, že?“

„Je to překvapující… To mě nikdy nenapadlo,“ řekl Gary a trochu se schoulil do sebe.

Teď sice dál kráčeli vedle sebe, ale jeden od druhého udržovali odstup, aby na sebe lépe viděli.

„Ale není mi jasné, jestli… tváří v tvář takovému obdivuhodnému mistrovství… jestli…“

Pohled Hortense Cortèsové opustil vrcholky stromů a upřel se na Garyho Warda.

„… jestli jsem hoden takové dokonalosti.“

Hortense se na něj shovívavě usmála.

„Víš, chce to jen trochu trénovat… Já s tím začala brzy.“

„A protože si tím nejsem jistý, musím ještě vyladit pár detailů, které by mě mohly v tvých očích pošpinit, takže si myslím, že tě teď nechám samotnou, Hortense, miláčku… A půjdu domů trénovat válečné umění!“

Zastavila se, položila mu ruku na paži a obdařila ho úsměvem, který měl znamenat „ty si děláš legraci, to přece nemyslíš vážně“. Stiskla ho silněji… A náhle ucítila, jak se jeho tělo uvolňuje, jak v něm roste propast, jako by v něm najednou vzkypěla prázdnota, jak z něj mizí veškeré něžné horko, jak zhasínají všechny plamínky, jak ho opouští mravenčení a ona lehkost, která způsobovala, že kráčeli nocí stejnou nohou, nejdřív levou a potom pravou, levou a pravou, lehce a svižně.

Jako by se v tu chvíli zřítila na černou a šedivou dlažbu a ledový poryv větru jí vyrazil dech. Už nic neříkal, jen mlčky otevřel dveře činžáku, v němž bydlel.

Pak se otočil a zeptal se jí, jestli si zavolá taxík sama nebo jestli chce, aby jí ho zavolal on.

„Jako gentleman na takové věci nikdy nezapomínám!“

„Já… Já… Nepotřebuju ani tvou pomoc, ani…“

A protože už nenašla další zraňující, ponižující a vražednější slovo, sevřela ruce v pěst, nasála do plic chladný vztek, z největších hlubin jejích vnitřností se vzedmulo tornádo a ona do temné londýnské noci zařvala:

„Smaž se v pekle, Gary Warde! Už tě nechci nikdy vidět! Nikdy!“

***

… protože.

To bylo všechno, co dokázala říct, všechno, co měla na jazyku. Všechno, co zvládla vyslovit, když jí kladli otázky, na které nebyla schopná odpovědět, protože jim nerozuměla.

Tak co, paní Cortèsová, nepomyslela jste na to, že byste se po tom, co se vám stalo, odstěhovala? Opravdu chcete v tomhle baráku zůstat? V tom bytě?

Hlas mluvil hlubokým tónem, jako v uvozovkách, kráčel po špičkách, zněl, jako by si ta slova vychutnával nějaký spiklenec, někdo „zasvěcený“ do tajemství… To není moc rozumné… Proč tady zůstávat… Proč se nepokusit na všechno zapomenout a odstěhovat se? Tak řekněte, paní Cortèsová.

… protože.

Mluvila srozumitelně, ale oči jí tonuly v mlze. Ve frontě na hadříky nebo v pekařství. Svobodná, protože nemusela odpovídat. Svobodná, protože nemusela předstírat, že nechce odpovídat.

Nevypadáte moc dobře… Nemyslíte, paní Cortèsová, že byste měla někoho požádat o pomoc, já nevím, ale s někým byste se poradit měla… Kdo by vám pomohl… Tak hrozná bolest! Ztratit sestru je bolestné, z toho se sama nevzpamatujete… Někdo vám musí pomoct to ze sebe všechno dostat.

Dostat ze sebe…

Vypustit vzpomínky jako vodu po koupeli? Vypustit úsměv Iris, velké modré oči Iris, dlouhé černé vlasy Iris, špičatou bradu Iris, smutek a smích v pohledu Iris, náramky cinkající na zápěstí Iris, deník z jejích posledních dnů, šťastnou kalvárii při čekání na kata, valčík v lese v rozsvícených reflektorech aut…?

Raz, dva, tři, raz, dva, tři… Raz, dva, tři…

Valčík pomalý, pomalý, pomalý…

… uklidnit se, vyhnat vzpomínky, které vás pronásledují. Líp byste spala, už byste neměla noční můry, protože vy máte noční můry, že? Můžete se mi svěřit, víte, mě život taky nešetřil… Já jsem měla taky těžký osud…

Hlas byl jemný, zvedal se z něj žaludek, žadonil o důvěru.

Proč, paní Cortèsová?

… protože.

… nebo se věnovat práci, začít znovu psát, román samozřejmě… To by vás rozptýlilo, zaměstnala byste si myšlenky, říká se dokonce, že to léčí, že psaní je terapie… Nemusela byste myslet na… Vždyť víte, na to… Na to neštěstí… A hlas s ní smýkal, klesal až do ostudného ticha té věci, kterou se neodvážila pojmenovat… Proč se nezabýváte obdobím, které tolik milujete, dvanáctým stoletím, že? Je to tak? Dvanácté století je vaše specialita, viďte? Ve dvanáctém století jste nepřekonatelná! Ólala! Lidi vás budou poslouchat celé hodiny. Tuhle jsem říkala manželovi, ta paní Cortèsová, to je studna vědomostí. Měli bychom se jí zeptat, kam na to všechno chodí. Proč se nesoustředíte na jiný příběh, který by vám přinesl štěstí? Musíte jich znát spoustu!

… protože.

Mohla byste napsat pokračování. Teď je to v módě. Tisíce, ba co říkám, desetitisíce lidí na něj čekají. S takovou knížkou byste měla úspěch! Jakže se jmenovala? Tak krásná královna, ne? Ne… Jak myslíte. Ach, ano, Tak pokorná královna. Já ji nečetla, víte, neměla jsem čas, musím se starat o rodinu, žehlit a pečovat o děti, ale moje švagrová ji miluje a slíbila, že mi ji půjčí, až ji dostane zpátky, protože ji půjčila jedné kamarádce… Knížky jsou dneska drahé. Nemáme každý štěstí, že… No tak, paní Cortèsová, aspoň krátké pokračování… To určitě zvládnete… Kdybych měla čas, tak já bych určitě psala… Fakt… Vyprávěla bych vám příběh svého života, abyste se inspirovala. Nenudila byste se, přísahám!

Paže se pokojně zkřížily na prsou. Pohled zářil, krk se napínal a kolem očí se stahovaly vrásky. Maska opičí lásky. Tak příhodná. V duchu si určitě říkala, že teď dělá charitu. Tu ubohou paní Cortèsovou přivedu zpátky k životu, povzbudím ji, povzbudím. Když se z toho dostane, tak jenom díky mně.

Joséphine se usmívala. Zdvořile.

… protože.

Opakovala to slovo pořád.

Sloužilo jí jako hradby. Oddělovalo ji od úst, z nichž se hrnuly otázky. Odnášelo ji daleko, kde už žádné hlasy neslyšela, četla slova na rtech, pohybujících se s odporným soucitem lidí, kteří se nemohli ubránit, aby o tom nemluvili, a kteří s ní chtěli komunikovat.

Uřízla jim jazyk, uřízla jim hlavu, uřízla jim zvuk.

… protože.

… protože.

… protože.

Když odcházeli, určitě mysleli na to, jak je ta paní Cortèsová nešťastná. Měla všechno, ale nezbylo jí nic. Ani oči pro pláč. Pravdou však je, že to, co se jí přihodilo, není úplně běžné. Obvykle se takové věci dočtete jenom v novinách a nikoho ani nenapadne, že by se to mohlo stát jemu. Zpočátku jsem tomu nevěřila. Ale vysílali to v televizi. Ve zprávách. Ano, ano… Říkala jsem si, že to není možné. Být součástí takových zvláštních událostí! To přece není normální. Ach, vy o tom nic nevíte? Vy ten příběh neznáte? A kde jste byla letos v létě? Psali o tom ve všech novinách. Je to příběh obyčejné ženy, úplně obyčejné, jako jste vy nebo já, které se přihodily zvláštní věci… Ano, ano, je to tak. Za prvé ji opustil manžel a odjel do Keni chovat krokodýly. Ano, krokodýly v Keni! Myslel, že na tom zbohatne a nadělá jmění! Takový fanfarón, ale jinak šunt. Ubožačka zůstala sama ve Francii se dvěma holčičkami na krku a neměla ani vindru. Ani vindru a milion výdajů. Nevěděla, kam dřív skočit. Měla pocit, že se to na ni valí ze všech stran… Ale měla sestru, která se jmenovala Iris… A tady příběh začíná mít spád… Sestra byla hodně bohatá, krásná a společensky známá, ale k smrti se nudila, i když měla všechno. Krásný byt s krásným nábytkem, krásného manžela, krásného syna, který se výborně učil, služku a hromadu platebních karet. Žádné starosti! Krásný život! Sledujete mě? Jenomže… jí to nestačilo! Snila, že se proslaví, že se dostane do televize, že bude pózovat v módních časopisech. Jednou při večeři ve společnosti oznámila, že napíše knihu. Načasovala si to dobře! Všichni tedy čekali na knihu. Mluvili o ní, ptali se jí, jak je s ní daleko, jestli už pokročila, a tak dále. Zpanikařila. Nevěděla, co jim má odpovídat. Měla šílené migrény… A tak poprosila ubohou paní Cortèsovou, aby tu knihu napsala za ni… Paní Cortèsovou, která studovala středověkou historii a napsala spoustu složitých textů o dvanáctém století. Máme tendenci zapomínat, ale ta doba opravdu existovala. A ona se v ní pohybovala jako ryba ve vodě. Platili jí za to, že se věnovala dvanáctému století. Ano, ano, existují lidé, jako je ona, kteří studují takové dávno mrtvé věci. Jestli chcete znát můj názor, tak nevím, k čemu je to všechno dobré. Z peněz z našich daní. No, je to divné… Ale to jsem odbočila… Sestra ji tedy poprosila, aby tu knihu napsala za ni, a paní Cortèsová samozřejmě řekla ano. Chápejte, potřebovala peníze. Sestře nikdy nic neodmítla. Prý ji zbožňovala. Nebyla to láska, spíš uctívání. Už od malička se nechávala sestrou vodit za nos, tyranizovat a ponižovat… Napsala tu knihu, je to příběh ze středověku a zdá se, že moc pěkný, já ho nečetla, já na to nemám čas, mám pořád něco jiného na práci, než abych si ničila oči sentimentálními hloupostmi, i když se odehrávají ve středověku… Knížka vyšla. Obrovský úspěch! Sestra se předváděla v médiích a prodala by vám cokoliv, svůj jablkový koláč, květiny, vysvědčení, zažloutlé doklady, předpověď počasí, no, prostě všechno! Víte, čím víc tyhle rychlokvašky mají, tím víc chtějí! Jsou samy ze sebe celé pryč. Musí se o nich pořád mluvit. Nesnášejí sebemenší zpomalení… A v tu chvíli vypukl skandál. Dcera paní Cortèsové, Hortense, ta starší – mezi námi pěkná potvora – , vystoupila v televizi a všechno prozradila. A v přímém přenosu! Přísahám, že oči jí přímo plály. Krásná Iris Dupinová byla prozrazená, všichni si na ni ukazovali prstem a posmívali se jí a ona se z toho nevzpamatovala a musela strávit několik měsíců na soukromé klinice, ze které vyšla s podlomeným zdravím, a přitom vůbec ne vyléčená, jestli chcete slyšet můj názor… Byla zdrogovaná k smrti! Nacpaná prášky na spaní! Mezitím manžela… Manžela paní Cortèsové, toho, co odjel do Keni, sežral krokodýl… Ale ano, je to příšerné, příšerné. Když jsem vám říkala, že to je banální příběh, tak vůbec banální není… A tak paní Cortèsová ovdověla a na krku jí zůstala bláznivá sestra, alkoholička s depresemi, která se chtěla utěšit, a tak se vrhla do náruče vraha! To je neuvěřitelná historka. Kdybych vám ji nevyprávěla já, tak byste jí určitě nevěřila! Muž, který navenek vypadal skvěle, byl krásný, statný, měl dobrou pověst, byl dobře situovaný, bankéř se všemi těmi serepetičkami, se smokingem a s líbáním ruky. Ale ve skutečnosti vrah… Ale ano! Ale ano! Jak vám říkám! Opravdový, skutečný zabiják! A nedopustil se jedné vraždy! Ale zamordoval jich aspoň deset. Ženských, samozřejmě! To je snazší!

A rty se ohrnuly, oči zahořely a srdce ženských ve frontě na bagetu u pekaře za euro deset začala bušit rychleji.

Vypravěčka cítila takovou důležitost, že nechtěla své auditorium opustit, pokračovala, až jí málem došel dech:

Zapomněla jsem vám říct, že bydlel ve stejném baráku jako paní Cortèsová. Byla to dokonce ona, kdo ho sestře představil. Jistě si dovedete představit, jaký pak na sebe musela mít vztek. Musela na to myslet pořád, při jídle nebo u televize. V noci vůbec nemohla spát, protože jí svědomí nedalo… Jestli chcete slyšet můj názor, tak si myslím, že si dokonce určitě říkala, že sestru zabila ONA! Znala jsem ji velmi dobře, víte, celou tu záležitost jsem měla jako na talíři, byla to moje sousedka… Ne, ne, nebydlela hned vedle, ale byla sousedka jedné kamarádky mé švagrové… Podala si s vrahem ruku, ano, ano… Jsem si jistá, že jsem ho viděla v sobotu ráno u řezníka na tržišti… jak vám povídám! Stáli jsme spolu u pokladny, držel v ruce peněženku z červené kůže, dobře jsem si všimla, že to byla značková peněženka… Musím říct, že byl okouzlující. Lidé jako on jsou často okouzlující. Dovedou člověka obalamutit. Kdyby to byli nějací ubožáci, tak by se nikdo obalamutit nenechal, že? Nedostal by ránu nožem do srdce jako ta chudinka Iris Dupinová…

Joséphine slyšela všechno.

Nemusela ani napínat sluch.

Četla to ze zad těch, kteří před ní stáli frontu v Shopi.

Vnímala ty kradmé pohledy, které se na ni spouštěly jako pavouci.

Věděla, že všechny ty řeči nakonec skončí stejnou větou… Sestra, to bylo něco jiného. Krásná žena! Elegantní, rafinovaná, krásná, krásná, s očima modrýma jako inkoust. Klasa! To vystupování! Nic společného s tou chudinkou paní Cortèsovou. Den a noc.

Zůstala tím, čím byla vždycky.

Čím bude vždycky.

Joséphine Cortèsovou. Obyčejnou ženuškou.

Dokonce i Shirley překypovala otázkami.

Volala z Londýna každý den. Brzy ráno. Tvrdila, že potřebuje informace o značce camembertu, o slově ze slovníku, o něčem z gramatiky nebo o vlakovém jízdním řádu. Začínala něčím bezvýznamným, pozorně zkoumala Joséphinin hlas. Jak je, Jo? Spala jsi dobře? Everything under control! Vyprávěla historku o křížovém tažení proti cukru, o záchraně obézních dětí a o následcích kardiovaskulárních problémů, předstírala zaujetí, číhala na sebemenší náznak úsměvu, vychutnávala ticho, které předcházelo, povzdech nebo hrdelní zabručení radosti…

Dělala odbočky, odbočky, odbočky…

Pokaždé kladla stejné otázky:

Co tvoje habilitace? Kdy se do ní pustíš? Jsi připravená? Nemám ti přijet pomoct? Protože já přijedu, víš… Stačí písknout a já přijedu. Máš velkou trému? Sedm tisíc stran! My God! To jsi udělala spoustu práce. Čtyři hodiny obhajoby! A co Zoé? Brzy jí bude patnáct! Má se dobře? Už má nějakého kluka? Ehm… a co Gaétan? Posílá mu maily, telefonuje mu… Chudák kluk! Bude z toho mít trauma! A Iphigénie? Vrátil se ten její darebák manžel? Ještě ne? A její děti? A pan Sandoz, ohlásil se? Netroufá si? Já mu nakopu zadek! Na co ten ťulpas proboha čeká? Až mu uši zarostou lišejníkem?

Vrkala, měnila tón řeči a chrlila otázky, aby přinutila Jo vyjít z mlčení a vyrazila z ní rolničky smíchu.

Máš zprávy o Marcelovi a Josiane? Ach… On ti posílá kytky, ona ti telefonuje… Mají tě moc rádi, víš? Měla by ses s nimi vidět… Proč?

… protože.

A co Garibaldi, ten pěkný inspektor, vidělas ho? Pořád má tu funkci? To jsi udělala dobře. A co synáček Pinarelliů? Pořád žije s maminkou? Není tak trochu teplej? A co ten chlípník pan Merson? A kyprá paní Mersonová?

A řekni mi, co je s těmi byty… ehm… už jsou obsazené? Víš něco? Ještě ne… Potkáváš je, ale nemluvíš s nimi… A ten… Je pořád prázdný? Nutně… Chápu, drahoušku Jo, ale musíš se přinutit chodit ven… Přece nemůžeš strávit zbytek života v umělém spánku! Proč bys mě nemohla přijet navštívit? Nemůžeš kvůli té habilitaci… Ano, ale… A pak? Přijeď na pár dní do Londýna. Uvidíš Hortense, Garyho, někam si vyjdeme, zavedu tě do Hampstead Pond, je to uprostřed Londýna, ale je to skvělé, zaplaveme si, budeš se cítit jako v devatenáctém století, je tam dřevěný můstek, lekníny a voda je ledová. Chodím tam každé ráno a udržuji si neuvěřitelnou formu… Posloucháš mě, nebo ne?

Desítky otázek, aby Joséphine vytrhla z bolestného ustrnutí a mohla se zeptat na to jediné…

Proč?

Proč se vrhla do chřtánu toho muže? Toho blázna, který chladnokrevně vraždil, trápil svou ženu a děti, nadělal z nich otroky a jí nakonec probodl srdce?

Moje sestra, moje velká sestra, můj idol, moje krása, moje láska, moje víc než krása, moje víc než úžasná, tvoje krev, která buší v mých spáncích, která mi koluje pod kůží…

Proč, žadonila Joséphine, proč?

… protože.

Odpovídala hlasem, který nepoznávala…

… protože.

Protože myslela, že v tom vztahu najde štěstí. Odevzdala se mu bez vypočítavosti, pro sebe si nenechala nica slíbila mu všechnu radost světa. Věřila tomu. Byla bez sebe, tak šťastná…

Proč nebyla takhle šťastná předtím?

Proč?

Nemohla se zbavit toho slova, které se jí zavrtávalo do hlavy jako šroub, vyvolávalo další otázky a stavělo vysoké zdi, do nichž pokaždé narazila.

A proč jsem zůstala naživu já?

Protože, jak se zdá, já jsem živá…

Shirley naléhala. Nabízela svou náruč a srdce, posílala ho přes Temži, přes Lamanšský průliv a hubovala:

„Ty mě neposloucháš… Poznám, když mě neposloucháš…“

„Nemám chuť mluvit…“

„Nemůžeš takhle zůstat. Zazděná…“

„Shirley…“

„Já vím, co se ti honí hlavu a co ti brání dýchat… Vím to! Nebyla to tvoje chyba, Jo… A nebyla to ani jeho chyba… Ty za nic nemůžeš a on taky ne. Proč ho odmítáš vidět? Proč neodpovídáš na jeho vzkazy?“

… protože.

„Říká, že na tebe bude čekat, ale nebude čekat celý život, Jo! Ubližuješ mu, ubližuješ, ale proč vlastně? Vy jste ji…“

A tak Joséphine znovu našla hlas. Jako by jí vyhřezl z hrdla, z otevřeného hrdla, z proříznutého hrdlas obnaženými hlasivkami, a takřvala a řvala, řvala do telefonu, řvala na svou přítelkyni, která jí volala každý den, která říkala „jsem tady, jsem tady pro tebe“.

„Tak jen do toho, Shirley, do toho! Řekni to…!“

„Do prdele! Jdi se vycpat, Jo! Takhle ji zpátky nevrátíš! Tak proč? Řekni! Proč?“

… protože.

A stejně jako neodpovídala na to slovo, neodpovídala na samotný běh života. Zůstávala nehybná, zavřená a mlčenlivá, nikdy se už nebude usmívat, křičet radostí a rozkoší, neodevzdá se jeho náruči.

Náruči Philippa Dupina. Manžela Iris Dupinové. Její sestry…

Muže, s nímž v noci rozprávěla s ústy zabořenými do polštáře.

Muže, jehož paže kolem sebe dál kreslila…

Muže, na kterého musela zapomenout.

Byla mrtvá.

Iris ji dovedla v tom pomalém valčíku do světel reflektorů, pod dýku s bílým ostřím. Raz, dva, tři, raz, dva, tři, následuj mě, Jo, pojď… Uvidíš, jak je to snadné!

Nová hra, kterou Iris vymyslela. Jako když byly malé.

Rup a Ric slupli Velkého Lupa, který si myslel, že slupne je…

Ten den na pasece vyhrál Velký Lup.

Slupnul Iris.

Málem slupnul i Joséphine.

Joséphine vždycky napodobovala sestru.

„Tak je to, Jo,“ dorážela na ni Shirley v telefonu, „tak je to, ty chceš jít za ní… Mysli na dcery, musíš žít pro Zoé a Hortense, zaplať jim studia! Všechno ostatní si klidně zakaž, ale říkám ti, že jako tvoje přítelkyně s tím nesouhlasím…“

Joséphine zavěsila.

Shirley jí zavolala znovu a pokaždé jí z úst v hněvu vycházela stejná slova. „Já tomu nerozumím, vždyť jsi s ním po smrti Iris přece spala, byl tu pro tebe a tys tu byla pro něj, tak co? Tak mi odpověz, Jo, odpověz mi!“

Joséphine nechala vyklouznout sluchátko z ruky, zavřela oči a hlavu si složila do dlaní. Nepřipomínat si tu dobu, zapomenout, zapomenout… Hlas v telefonu rezonoval jako v tanci nějakého šíleného kašpárka.

„Nechala ses zavřít… tak je to! Ale proč? Pro nic, Jo, sakra! Nemáš právo…“

Joséphine mrštila telefonem o zeď.

Chtěla zapomenout na šťastné dny.

Na ty dny, kdy se v něm rozplývala, on ji pohltil a díky němu zapomněla.

Chytala se štěstí být v jeho kůži, v jeho ústech.

Když na to myslela, kladla si prsty na rty a šeptala: „Philippe… Philippe…“

Shirley by to neřekla.

Neřekla by to nikomu.

Věděl to jen Du Guesclin.

Du Guesclin, který se na nic neptal.

Du Guesclin, který naříkal, když viděl, jak moc je smutná, jak odvrací pohled plný bolesti.

Točil se dokolečka a z tlamy mu vycházelo dlouhé naříkání. Potřásal hlavou a odmítal vidět ji v takovém stavu…

Šel pro vodítko, které mu nikdy nenavlékala a jež rezivělo spolu s klíči od vchodových dveří v košíku, stáhl si ho na zem k nohám, jako by říkal „pojď, půjdeme ven, přijdeš na jiné myšlenky“.

Od toho ošklivého psa se nechala přemluvit.

Oběhli jezírko v Boloňském lesíku.

Běžela a on za ní.

Uzavíral průvod. Pomalu, zdatně a pravidelně klusal. Nutil ji nezpomalovat, nezastavovat se, nepokládat čelo na kůru stromu a nevzlykat tak, že se to nedalo vydržet.

Oběhla jedno kolo, druhé, třetí. Běžela, dokud jí nezdřevěněly paže, krk, nohy i srdce.

Až už nemohla dál běžet.

Pak se svalila do trávy a cítila tíhu Du Guesclinova těla, jenž se k ní přitulil. Zhluboka dýchal, oklepával se a slintal. A s hlavou vztyčenou hlídal, aby se nikdo nepřiblížil.

Velká černá, zjizvená, obtloustlá a celá zpocená doga nad ní bděla.

Zavřela oči a po své zdřevěnělé tváři nechala stékat slzy zoufalství.

***

Shirley hleděla na tři zelená jablka, dvě mandarinky, mandle a lískové oříšky ve velké oranžové salátové míse z pálené hlíny stojící na kuchyňském stole a myslela na to, že až se vrátí z Hampstead Pond, měla by si dát snídani.

Navzdory zimě, jemnému mrholení a časné ranní hodině se chystala jít plavat.

Zapomněla. Zapomněla, že si znovu rozbila nos o Joséphininu bolest. Každé ráno to bylo totéž: rozbíjela si nos.

Čekala na ideální hodinu. Na hodinu, kdy Zoé odejde do školy a kdy osamělá Joséphine, bosá, v pyžamu a starém vytahaném svetru přehozeném přes záda, začne uklízet kuchyň.

Vytočila Joséphinino číslo.

Mluvila, mluvila a nakonec s nepořízenou zase zavěsila.

Už nevěděla, co říkat, co dělat, co vymyslet. Bezmocně koktala.

I dnes ráno se snažila marně.

Vzala si čepici, rukavice, kabát, tašku na plavky, ručník, brýle a klíče od svého neukradnutelného kola.

Každé ráno se nořila do ledové vody v Hampstead Pond.

Budík si nařídila na sedmou, spustila z postele nejdřív jednu nohu, pak druhou a přitom si nadávala, jaká je blbka. Jsi masochistka nebo co? Strčila hlavu pod kohoutek, uvařila si šálek horkého čaje, zavolala Joséphine. Používala lsti, ale neměla úspěch, tak zavěsila, vzala si spodní prádlo, navlékla vlněné ponožky, tlustý svetr, přes něj další tlustý svetr, popadla tašku a vyrazila do zimy a deště.

Dnes ráno se zastavila u zrcadla vedle vchodových dveří.

Vytáhla tubu s leskem na rty. Nanesla si lehkou vrstvu stříbrné růžové. Stiskla rty, aby se barva obtiskla. Dala si trochu voděvzdorného rimmelu na tváře, na svoje krátké vlasy nasadila čepici s bílými třásněmi, zastrčila pár neposlušných kadeří a pak, spokojená s tímto dotykem ženství, zabouchla dveře a šla si dolů pro kolo.

Staré kolo. Zrezivělé. Skřípající. Hlučné. Dárek, který dostala na Vánoce od otce ve služebním bytě v Buckinghamském paláci. Garymu bylo tehdy deset. Obrovský vánoční stromeček se zářícími koulemi a sněhovými vločkami a červené kolo s osmnácti rychlostmi ovázané stuhou s velkou pozlacenou mašlí. Pro ni.

Kdysi červená barva zářila fanfarónským leskem a chromováním. Dnes…

Nemohla by ho vlastně popsat. Ostýchavě říkala, že ztratilo lesk.

Šlapala. Šlapala.

Vyhýbala se autům a autobusům, které ji v zatáčkách vždycky málem porazily. Zatáčela doprava, pak doleva a v hlavě měla jediný cíl: dojet na Heath Road v Hamsteadu. Projížděla kolem Spaniard’s Inn, pozdravila Oscara Wilda, pokračovala po cyklostezce, jela nahoru, dolů. Projela Belsize Park, do něhož chodívali na procházky Byron a Keats, zaregistrovala listí, zářivě rudé a žluté, přecházející dozlatova, zavřela oči, otevřela je, nechala tu příšeru vedle na parkovišti a… ponořila se do nazelenalých vod jezírka. Do temné vody s dlouhými hnědými řasami, větvemi koupajícími se ve vodě, labutěmi a kachnami, jež se s máváním křídel rozlétly, jakmile se k nim člověk přiblížil…

Nepotkala ho už předtím, než vstoupila do vody?

Muže na kole, který se v brzké ranní hodině vrhl do ledového jezírka. Potkali se minulý týden. Shirley selhaly brzdy při sjezdu dolů z Parliament Hill a vrazila do něj.

„Promiňte,“ řekla, když si spravila baret, který jí sklouzl do očí.

Mnula si bradu. Při srážce narazila obličejem do mužova ramene.

Sesedl a začal kontrolovat její kolo. Viděla jen čepici, podobnou, jako měla ona, široká ramena v kostkované skotské bundě sklánějící se nad kolem a dvě nohy v manšestrových béžových kalhotách. V tlustých béžových kalhotách, na kolenou poněkud ošoupaných.

„To ty brzdy. Jsou pěkně opotřebované. Selhaly… Copak to nevíte?“

„Kolo je staré… Měla bych ho vyměnit.“

„To by bylo nejlepší…“

Narovnal se.

Její pohled se zvedl od roztřepeného brzdového lanka k mužově tváři. Měl laskavý obličej. Vřelý a empatický, s… s… Snažila se najít přesná slova, aby uklidnila uragán, který v ní začal narůstat. Pozor! Pozor! Bouře sedmého stupně! šeptal nějaký hlas. Něžná a zároveň odhodlaná tvář, prozrazující vnitřní sílu, naprosto evidentní sílu bez zbytečných kudrlinek. Široký úsměv, velká čelist, smějící se oči a husté kaštanové vlasy vykukující neposlušně zpod čepice. Nedokázala od něj odtrhnout pohled. Vypadal, vypadal… jako král, který vlastní válečnou kořist, bezcennou pro ostatní, ale důležitou pro ni. Ano, tak to bylo: vypadal jako skromný a veselý král.

Stála tam, hleděla mu do tváře a zřejmě vypadala mimořádně hloupě, protože se zasmál a dodal:

„Kdybych byl na vašem místě, došel bych domů pěšky… A kolo bych vedl. Protože jinak byste mohla zavinit vpodvečer řadu nehod.“

A protože neodpovídala, hleděla mu do očí a nedokázala se na něj přestat dívat, měl tak něžný a pronikavý pohled, který mu vracela němě jako absolutní idiotka, ještě dodal:

„Ehm… My se známe?“

„Myslím, že ne.“

„Oliver Boon,“ řekl a podal jí ruku. Prsty měl dlouhé a jemné, takřka delikátní. Prsty umělce.

Styděla se, že se musel dotýkat jejího brzdového lanka.

„Shirley Wardová.“

Měl natolik pevný stisk ruky, že málem vykřikla.

Zase nasadila ten hloupý úsměv, úsměv holky snažící se zoufale zachránit reputaci, kterou za tak krátký okamžik úplně ztratila.

„Dobrá… tak… díky.“

„Není zač. Jen dávejte pozor…“

„Slibuji.“

Vzala kolo a až k jezírku pomaličku šlapala s nohama těsně nad zemí, aby mohla v nutném případě zabrzdit.

Na břehu rybníka stála cedule, na níž bylo napsáno:

No dogs

No cycles

No radios

No drowning

Poslední věta ji vždycky rozesmála. Možná to bylo přesně to, co jí během exilu ve Francii nejvíc chybělo: anglický humor. Nedokázala se smát francouzským vtipům a pokaždé si říkala, že je definitivně Angličanka.

Přivázala kolo k dřevěnému zábradlí a otočila se.

On přivazoval kolo o kus dál.

To byl trapas.

Nechtěla, aby to vypadalo, že ho pronásleduje, ale uvědomila si, že oba chodí na stejná místa. Popadla tašku, ukázala mu ji a zeptala se:

„Chodíte taky plavat?“

„Ano. Předtím jsem chodil k jezírku pro muže, ale… no… Myslím, že dávám přednost tomu, kam chodí obě po…“

Zarazil se. Chtěl říct, kam chodí obě pohlaví, ale vzpamatoval se.

Ach, ach, řekla si Shirley v duchu, on je taky v rozpacích. Možná cítí stejný zmatek jako já. Čtyřicet oba.

A cítila se uvolněněji. Jako by se zbavila nějaké tíhy.

Sundala si čepici, prohrábla vlasy a navrhla:

„Tak jdeme na to?“

Potom plavali, plavali a plavali.

V jezeře se koupali jen oni dva. Ze studeného vzduchu se jim tajil dech. Kapky vody je štípaly do paží a ramen. Na břehu seděli rybáři. Vykračovaly si tam labutě. Kvůli vysoké trávě jim byly vidět jen hlavy. Vyrážely krátké ostré výkřiky, mávaly křídly, klovaly se navzájem a pak houpavým krokem rozčileně odcházely.

Plaval mocným, rychlým a pravidelným kraulem.

Zpočátku se jí dařilo udržovat s ním tempo, ale pak zabral a uplaval jí.

Plavala dál a nestarala se o něj.

Když zvedla hlavu, zjistila, že zmizel.

Cítila se příšerně sama.

Dnes ráno nebylo kolo přivázané k dřevěnému zábradlí.

Neusmála se, když četla ceduli, na níž bylo napsáno „Zákaz utopení“.

Pomyslela si, že je to špatné znamení.

A vůbec se jí to nelíbilo.

Jako by vstupovala do zakázané zóny.

Vzdychla. Svlékla se a šaty chtěla nechat ležet jen tak bez ladu a skladu na hromádce na dřevěném můstku.

Pak se sklonila. Složila je.

Otočila se, aby se zjistila, jestli se neblíží…

Hlavu ponořila jako první.

Cítila, jak jí mezi nohama proklouzla chaluha.

Vykřikla.

Vyrazila kraulem, s hlavou ponořenou ve vodě.

Ještě byl čas zapomenout.

Ostatně jeho jméno už zapomněla.

Odmítala nechat se takhle dojímat.

Skotská bunda? Vlněná čepice? Staré ošoupané kalhoty? Prsty hodináře? Vždyť je to fuk!

Není romantická. Ne. Je osamělá žena mající své sny. A snila, že se stane někým. Hledala rameno, o které by se mohla opřít, ústa k líbání, paži, do níž se bude moct zavěsit a kráčet ulicí mezi troubícími auty, pozorné ucho, do něhož by mohla šeptat všechny hloupé důvěrnosti, někoho, s kým by se mohla dívat v televizi na Eastenders. Na přiblblý seriál, na který člověk může koukat jedině tehdy, když je zamilovaný, a tedy sám přiblblý.

Protože z lásky člověk blbne, děvče, řekla si, když energicky rozrážela rukama vodu, jako by chtěla zdůraznit, co je evidentní. Nezapomeň na to. Fajn, jsi sama. Fajn, tak na to kašli, z lásky se blbne. Tečka. A ty zvlášť. Co se ti v lásce podařilo? Pokaždé jsi minula. Máš takový dar, že vždycky narazíš na dobráky, kteří jsou k ničemu. A pokud má někdo andělskou tvářičku, tak určitě vyšel z vězení.

Toto konstatování jí udělalo dobře a čtvrt hodiny plavala, aniž by na cokoliv myslela; ani na muže v červené skotské bundě, ani na svého posledního milence, který se s ní rozešel esemeskou. Muži se vytráceli potichu a skoro beze slov. Stačily jim palce, aby řekli sbohem. Nejoblíbenější fráze: Liv U. Sorry.

Jenomže teď jí připadalo, že z očí toho muže v červené skotské bundě se dalo vyčíst i něco jiného: pozornost, starostlivost, vřelost… Nezametl ji pohledem, díval se na ni.

Dívat se znamená na něco nebo někoho upřít pohled, zvažovat a odhadovat.

Dívat se laskavým okem: posuzovat vlídně.

A dívat se tedy dvěma dobrýma očima? To znamená projevit hodně srdečnosti.

Přesto to nebylo nijak chtěné, vulgární. Byl to pohled elegantní a vřelý. Nikoliv rychlý a ledabylý. Pohled, který toho druhého bere vážně, posadí ho do pohodlného křesla, nabídne mu šálek čaje, spoustu mléka a začátek konverzace.

A jemu se ve tváři zračil začátek konverzace.

Byla to vřelost, která způsobila, že od té doby snila vestoje a toužila sečíst jedna plus jeden, vytvořit pár. Už mám plné zuby toho být sama! Úplně sama, to je nula na konci okamžiku, ne?

S kým sčítala jeden plus jedna?

Se svým synem? Ale čím dál tím míň.

Přesto je to tak správně! Má svůj život, svůj byt, své kamarády, svou přítelkyni. Ještě neudělal kariéru, ale i to přijde… Copak jsem já ve dvaceti letech věděla, co chci? Ve dvaceti letech jsem si lehala na záda s prvním, kdo přišel, pila jsem pivo, kouřila marijánku, zabředávala do bahna, nosila kožené mini, přiléhavé šaty, strkala si piercing do nosu… a otěhotněla jsem.

Musím si přiznat: nevytvořila jsem pár s nikým. Od doby muže v černém.

Bude lepší, když na něj nebudeš myslet. Další minela. Tak se uklidni, holka. Buď vyrovnaná, nauč se samotě, cudnosti…

Měla chuť to poslední slovo vyplivnout.

Když se vrátila domů a uklízela kolo, vzpomněla si na Joséphine.

To ona je má láska. Ji miluji. Ale ne láskou, která vezme kolem ramen a položí do postele. Slezla bych Himálaj v teniskách, kdybych mohla být s ní. A jsem dnes smutná, že to nejde. Jsme jako párek starých milenců. Starý párek, který se pozoruje, který by chtěl toho druhého rozesmát, aby se mohl smát s ním.

Vyrostly jsme spolu. Učily jsme se spolu. Osm let společného života.

Ukryla jsem se v Courbevoie ve Francii, kam jsem utekla před mužem v černém. Objevil tajemství mého narození a chtěl mě vydírat.

Vybrala jsem si to místo náhodně, prostě jsem zapíchla špičku tužky do mapy pařížského regionu. Courbevoie. Velký činžák s balkóny ronícími rez. Na zrezavělých balkónech mě nebude nikdo hledat.

Joséphine a Antoine Cortèsovi. Hortense a Zoé. Mí sousedé na patře. Velmi francouzská rodina Francouzů. Gary zapomínal anglicky. Vyráběla jsem koláče, sušenky, pudinky a pizzy, které jsem prodávala na podnikové večírky, svatby, bar micvy. Tvrdila jsem, že si tak vydělávám na živobytí. Vyprávěla jsem, že jsem přijela do Francie, abych zapomněla na Anglii. Joséphine mi věřila. A pak jsem jí jednoho dne řekla všechno: o velké lásce svého otce a o jménu matky… Jak jsem vyrůstala na červených chodbách Buckinghamského paláce, jak jsem válela sudy po tlustých kobercích a dělala pukrlata před královnou, svou matkou. Jak jsem byla nemanželské dítě, bastard, ukrývající se v poschodích, ale taky dítě lásky, dodávala jsem se smíchem, abych vymazala emoce, v nichž se má slova koupala jako v oparu. Joséphine…

Ukázala jsem jí album fotografií. Album starých strachů, smíchů u kadeřníka, spálených dortů, potápění v umyvadlech paláce, krůt na kaštanech, filmů, na něž jsme se dívali a u kterých jsme vzlykali, album plné nadějí a důvěrností u bazénu. Mohla jsem jí říct všechno. Poslouchala mě. A její pohled byl dobrý, něžný a posilující.

Trochu jako pohled toho muže v červené skotské bundě.

Pleskla se a rozběhla se po schodech nahoru.

Gary na ni čekal v kuchyni.

Měl klíče od jejího bytu a přicházel a odcházel, jak se mu zachtělo.

Jednou se ho zeptala: „Copak ty sis nikdy nepoložil otázku, že bych mohla mít nějakou milostnou schůzku?“

Překvapeně se na ni podíval: „Ehm… Ne… To by se opravdu mohlo stát? Fajn, příště přijdu po špičkách.“

„Nevím, jestli to bude stačit. Já ti taky vždycky zavolám, když chci přijít k tobě…“

Usmál se pobaveným úsměvem, který znamenal „ty jsi má matka, ty nechodíš do postele s kdejakým mužem“. Najednou se cítila hrozně stará.

„Ale ještě mi není ani čtyřicet, Gary!“

„Dobře, to už jsi stará, ne?“

„Tak úplně ne! Ženy si lehají na záda až do šestaosmdesáti a já to chci dělat taky!“

„A nebojíš se, že si polámeš kosti?“ zeptal se velice vážně.

Svraštil obočí, když si sundala čepici a roztřepala mokré vlasy.

„Vracíš se z koupaliště?“

„Ještě z lepšího místa. Z Hampstead Pond.“

„Dáš si volské oko se slaninou, žampiony, párek, rajčata a brambory? Udělám ti snídani…“

„Of course, my love! Jsi tu už dlouho?“

„Musím s tebou mluvit. Spěchá to.“

„Vážně?

„Jojo.“

„Mám čas si dát sprchu?“

„Jojo…“

„Přestaň říkat jojo, není to melodické…“

„Jojo…“

Shirley plácla syna čepicí a ten se dal do smíchu.

„Běž se umýt, mami, smrdíš bahnem.“

„Ach, opravdu?“

„A není to sexy.“

Napřáhl ruce, aby do něj nemohla začít bušit, a ona se se smíchem rozběhla do sprchy.

Mám ho ráda, mám ho ráda, mám ho ráda, toho malého. Je to moje sluneční hvězda, moje polární záře, můj král kluků, moje bábovka, můj ocelový drát, můj hromosvod… Prozpěvovala si ta slova, když na tělo nanášela mýdlo Occitane se skořicově-pomerančovou vůní. Smrdět bahnem? Hrůza! Její kůže byla voňavá a jemná a ona žehnala Bohu, že ji stvořil vysokou, štíhlou a svalnatou. Nikdy svým rodičům nepoděkovala za tyto dary, které dostala při narození… Díky, tati! Díky, mami! Nikdy by si nic takového matce netroufla říct. Oslovovala ji „matko“, nikdy s ní nemluvila ani o svém srdci, ani o svém těle a líbala ji odměřeně na tvář. Dva kroky. Dva polibky. Bylo zvláštní udržovat od ní takový odstup. Zvykla si. Naučila se rozeznávat něhu za jejím strnulým chováním, v rukách položených na kolenou. Poznala ji z náhlého zakašlání, z pokrčení ramen, z napjatého krku, což byla známka pozornosti, ze záblesku v očích nebo z ruky, která sevřela lem šatů. Zvykla si, ale někdy jí to chybělo. Že se nikdy nemohla uvolnit, že v její přítomnosti nikdy nesměla říkat hrubá slova, nikdy jí nesměla poklepat na rameno, půjčit si její džínsy, její rtěnku, její kulmu… Jednou… v době, kdy se objevil muž v černém, kdy překypovala bolestí a už nevěděla jak… Jak se zbavit toho muže a nebezpečí, které představoval… požádala matku, aby za ní mohla přijít. Objala ji a ona si to nechala líbit, ale jako by byla z kusu dřeva. Objímala ji, ale krk měla strnulý a pořád si od dcery udržovala odstup… Vyslechla ji, neřekla nic, ale jednala. Když se Shirley dozvěděla, co pro ni matka udělala, výlučně jen pro ni, rozplakala se. Velké slzy jí kanuly za všechny ty chvíle, kdy plakat nemohla.

Matka se nesmířila s její krizí dospívání, kdy se postavila proti otci. Když se vrátila ze Skotska s Garym v náručí, matka se zamračila. Shirley bylo tenkrát jedenadvacet. Matka ucukla, což znamenalo Shocking!, a pak vydechla, že její chování je nezpůsobné. „Nezpůsobné!“

Matčin slovník se nikdy neměnil.

Vyšla ze sprchy zabalená do velkého županu levandulové barvy a s hlavou omotanou ručníkem.

„Tady je moje maminuška!“ vykřikl Gary.

„Vypadáš docela vesele…“

„Právě o tom chci s tebou mluvit… Ale nejdřív ochutnej moje vajíčka a řekni, co si o nich myslíš? Nakonec jsem udělal volské oko a zakápl jsem ho octem s malinovou příchutí, který jsem koupil v přízemí obchodního domu Harrods…“

Gary byl mimořádně dobrý kuchař. Přinesl si tento talent ze svého pobytu ve Francii, z dob, kdy se s boky opásanými bílou zástěrou, s vařečkou v puse a zdviženým obočím potuloval po kuchyni a pozoroval, jak se co dělá. Dokázal projet celý Londýn, jen aby sehnal ingredienci, kterou potřeboval, nový kastrol nebo čerstvý sýr.

Shirley si do pusy nabrala opečenou slaninu, ukousla párek, osmažené žampiony a brambory. Propíchla žloutek. Ochutnala. Pokapala jídlo rajčatovou omáčkou s bazalkou.

„Výborně! Je to skvělé! Musel jsi začít už za svítání!“

„Vůbec ne, přišel jsem sotva před hodinou.“

„Vypadl jsi z postele? To musí být skutečně důležité, když jsi…“

„Ano… Je to vážně dobré? Cítíš v tom chuť těch malin?“

„Vychutnávám si je!“

„Fajn… Jsem rád, že ti to chutná, ale kvůli gastronomii jsem nepřišel.“

„To je škoda, mám ráda, když vaříš…“

„Viděl jsem Velkou matku a…“

Gary říkal babičce Velká matka.

„… a konečně souhlasí, abych studoval hudbu. Vzala to, vyslala své pátrače po stopě ,hudebních studií‘ – a našla mi učitele klavíru…“

Mlčela.

„Učitele klavíru v Londýně, který mi bude dávat soukromé hodiny, připraví mě na určitou úroveň a pak bych mohl přejít na jednu výbornou školu v New Yorku, pokud budou mé výsledky přijatelné. Otevřela mi bankovní úvěr, zkrátka konečně mě bere vážně!“

„To všechno udělala? Pro tebe?“

„Velká matka je pod svým brněním úžasná. A takový je plán: půl roku budu studovat klavír s tím učitelem a pak hop, odletím do New Yorku a tam se zapíšu na tu slavnou školu, která je podle ní naprostá špička.“

Odjet. Chce odjet. Shirley se musela zhluboka nadechnout, aby povolil ten uzel, jenž ji svíral. Ráda ho viděla svobodného a nezávislého v jeho velkém bytě u Hyde Parku, který byl nedaleko jejího. Ráda se dozvídala, že se líbí děvčatům, že všechny ty vycvičené slečinky za ním běhají. Sevřelo se jí hrdlo, předstírala lhostejnost, ale srdce se jí rozbušilo… Můj syn… pomyslela si rozkošnicky a pyšně. Můj syn… Mohla by si dokonce dovolit zahrát jednu z těch velkodušných, liberálních a uvolněných matek. Ale nelíbilo se jí, že chce brzy odjet daleko, velmi daleko, a to nikoliv z vůle své matky, ale babičky. Cítila se trochu v rozpacích a trochu zraněná.

„Mohla bych taky něco říct?“ zeptala se a snažila se přitom zklidnit hněv ve svém hlase.

„Samozřejmě, jsi přece moje máma.“

„Děkuji.“

„Já si myslím, že se tentokrát Velká matka zachovala rozumně…“

„Samozřejmě, protože s tebou souhlasí.“

„Mami, je mi dvacet… Nejsem ve věku, kdy bych se musel chovat rozumně! Nech mě studovat klavír, umírám touhou, chci to aspoň zkusit, abych zjistil, jestli mám vůbec talent. Jinak vezmu zavděk párky a bramborami…“

„A kdo je ten učitel, kterého ti našla?“

„Jeden klavírista, jeho jméno jsem zapomněl, ale jeho hvězda stoupá vzhůru… Ještě není slavný, ale nebude to dlouho trvat… Mám s ním schůzku příští týden.“

Takže hra už byla rozehrána. Ptal se jí na názor, protože ji nechtěl ranit, ale kostky už byly vrženy. Nemohla se ubránit, aby neobdivovala synovu ohleduplnost, byla mu za to vděčná a bouře v její hlavě se pomalu uklidňovala.

Napřáhla k němu ruku, aby ho pohladila po tváři.

„Takže… jsi pro?“

Skoro křičel.

„Za jedné podmínky… že budeš klavír studovat naprosto vážně, skladbu, solfeggio, harmonii… Že to bude skutečná práce! Zeptej se babičky, do které školy se můžeš zapsat, než odjedeš do New Yorku… Určitě to ví, protože se stará o všechno.“

„A nebudeš…“

„Žárlit? Ne. Jen budu trochu smutná, že jsi mě odstrčil na vedlejší kolej…“

Zatvářil se zklamaně a ona se přinutila k smíchu, aby smazala úšklebek na Garyho tváři.

„Ale ne, ne… Je to v pořádku, v pořádku… Jenom jsi dospěl a já si na to budu muset zvyknout.“

Budu muset zmírnit svou lásku.

Nemyslet. Nedusit.

Předtím jsme skoro tvořili pár. Další člověk, s nímž jsem tvořila podivný pár. Joséphine a Gary, jsem stvořená spíš pro tajné páry než pro ty oficiální. Mám větší nadání pro přátelství a něhu než pro snubní prstýnek a všechny ty nesmysly kolem.

„Ale já budu vždycky tady, maminko… to ty dobře víš.“

„Ano, takhle je to správně! To jen já jsem takový starý bručoun…“

Usmál se, vzal si zelené jablko a zakousl se do něj. Trpěla, když viděla, jak se mu ulevilo. Vzkaz byl jasný. Je mi dvacet, chci být svobodný a nezávislý. Dělat v životě, co chci já. A hlavně, hlavně se už o mě nestarej. Nech mě žít, nedobírej si mě, nezneužívej, přestaň mě formovat, deformovat a přetvářet, nech mě chovat se pružně, než sám najdu své místo, které mi bude vyhovovat.

Normálně se chce prosadit sám, řekla si a taky si vzala zelené jablko. Už ne mým prostřednictvím. Potřebuje přítomnost nějakého muže. Neměl otce. Jestli to má být učitel na klavír, tak ať jím je! Já se stáhnu do pozadí.

Gary vyrůstal obklopený ženami, matkou, babičkou, Joséphine, Zoé, Hortense. Potřebuje muže. Muže, s nímž si bude moct povídat o mužských věcech. Ale o čem si muži spolu povídají? A povídají si vůbec?

Zahnala uštěpačnou myšlenku a zakousla se do jablka.

Musí se proměnit v lehkomyslnou matku. V matku montgolfierku.

A lásku k synovi může vyzpívat ve sprše. Může ji vyzpívat z plných plic, jako když člověk zpívá o lásce, kterou nechce přiznat.

A jinak ani muk a mít zavřenou pusu!

Oba dojedli jablko a s úsměvem na sebe hleděli.

Ticho dopadlo na ty dva úsměvy, které si spolu povídaly, jeden o začátku příběhu a druhý o jeho konci. Znamenaly konec života ve dvou. Takřka cítila, jak jí v tom tichu puká srdce.

Shirley neměla ráda ticho.

Přinášelo mraky.

Pokusila se je rozptýlit, začala mluvit o své nadaci, o vítězstvích vydobytých v boji proti dětské obezitě. O příštím boji. Potřebovala najít novou kauzu. Ráda se prala. Nikoliv za nějaké neurčité ideologie či politiku, o níž se diskutovalo, ale za kauzy všedního dne. Bránit své blízké proti každodennímu nebezpečí před maskovanými podfuky, jako je například ten s průmyslově vyráběnými potravinami, které na první pohled snižují ceny, ale také mění kalorickou hodnotu. Zklamal ji výsledek ankety týkající se takových čachrů a od té doby v ní doutnal hněv.

Gary ji poslouchal, ale neslyšel.

Hrál si se dvěma mandarinkami, kutálel je po stole mezi talířem a skleničkou, pak je vzal do ruky, jednu z nich rozkrojil, oloupal a podal jí jeden dílek.

„A jak se má Hortense?“ povzdechla si Shirley nad nedostatkem Garyho zájmu.

„Hortense bude pořád Hortense,“ odpověděl a pokrčil rameny.

„A Charlotte?“

„S tou je konec. Aspoň myslím… Ještě jsme sice nedali oznámení do novin, ale je to tak…“

„Konec? Konec?“

Nenáviděla se za tyto otázky. Ale bylo to silnější než ona. Musela přerušit ticho mezi nimi, a tak ho zahrnula spoustou hloupých dotazů.

„Maminko! Přestaň! Víš velmi dobře, že nemám rád, když…“

„Dobrá…,“ prohlásila a vstala, „audience skončila, jdu to tu sklidit.“

Začala uklízet a strkat talíře do myčky.

„Tak to by bylo,“ zamumlala, „musím udělat spoustu věcí… Děkuji za snídani, byla moc dobrá…“

Teď kutálel pro změnu fíky. Dlouhými prsty po dřevěném stole. Beze spěchu. Pomaličku, pravidelně.

Jako by měl spoustu času.

Jako by měl veškerý čas, než položí otázku, která ho trápila, otázku, o níž věděl, že ji nesmí položit, protože jinak té ženě naproti němu, té ženě, kterou nesmírně miloval, s níž tak dlouho tvořil tým a s níž porazil draky a zmije, ta, jíž především nechtěl ublížit ani ji zranit… Ublíží jí a zraní. Protože se chystá otevřít starou ránu.

Musí to vědět.

Musí se s ním poměřit. S tím neznámým.

Jinak nebude nikdy celý.

Vždycky ho bude jenom polovina.

Polovina muže.

Skláněla se nad myčkou a rovnala vidličky, lžičky a nože do košíčku na příbory, když ji ta otázka zasáhla přímo do týla.

Zbaběle.

„Maminko, kdo je můj otec?“

***

Často máme tendenci věřit, že minulost je minulostí. Že už ji nikdy nespatříme. Jako by byla zapsána na magickou tabulku a smazala se. Věříme také, že se po letech vytratí všechny naše chyby z mládí, podřadné lásky, prohry, zbabělosti, lži, ústupky a zrady.

Říká se, že je dobré všechno zamést. Pěkně pod koberec.

Říká se, že minulost má správné jméno, že je minulostí.

Svět pomíjí, současnost pomíjí a je předstižena.

Pohřbena.

Začali jsme novou stránku. Tu, co nese krásné jméno: budoucnost. Život, který začneme znovu a na nějž budeme pyšní. Život, který si zvolíme, ačkoliv v minulosti jsme si ne vždy mohli vybírat. Podrobovali jsme se, nechali jsme se ovlivňovat, nevěděli jsme, co si myslet, co hledat, říkali jsme ano, říkali jsme ne, říkali jsme, že něco uděláme, aniž bychom věděli proč. Proto jsme vymysleli slovo minulost, abychom do ní mohli zahrnout všechno, co nás obtěžuje a kvůli čemu se červenáme nebo chvějeme.

A ona se pak jednoho dne vrátí.

Nabourá se do přítomnosti. Usadí se tam. Škodí.

A nakonec pošpiní i budoucnost.

Shirley věřila, že se své minulosti zbavila. Věřila, že o ní už nikdy neuslyší. Nicméně se jí někdy stávalo, že na ni myslela. Potřásala hlavou, křížila prsty a šeptala. Běž pryč! Zůstaň, kde jsi. Nevěděla přesně, proč vyslovuje tato slova, ale byl to její způsob, jak předcházet nebezpečí nebo jak ho ignorovat. A teď je zpátky. Kvůli člověku, kterého milovala nejvíc na celém světě. Kvůli vlastnímu synovi.

Ten den, u myčky, před skvrnami žloutku na talířích, Shirley okamžitě věděla, že se bude muset se svou minulostí střetnout.

Nemůže utéct. Tentokrát ne. Už jednou utíkala.

V té minulosti měla syna.

Dobře, řekla si, když hleděla do otevřené myčky, dobře…

Nemá smysl zapírat. Garyho nestvořil Duch svatý, má otce a chce jej znát. Je to úplně normální. Tak se zhluboka nadechni, počítej do tří a pak se tomu postav.

Zapnula myčku, vzala utěrku, osušila si ruce, počítala do tří a pak se otočila k synovi.

Pohlédla mu přímo do očí a zeptala se:

„Co přesně chceš vědět?“

Slyšela svůj hlas, příliš vysoký a lehce se chvějící, jako by byla vinna. Čím přesně? Co jsem udělala špatného? Nic. Takže… Nezačínej… Nezačínej se hrbit, jako bys spáchala nějaký zločin.

Zkřížila ruce na prsou a napřímila se. Metr sedmdesát devět připravený schytat rány. Povzbuzovala se, povzbuzovala se, aby jí strach nepodrazil nohy. Už jsem něco takového viděla, nenechám se odzbrojit tím zobákem, co mi klove do prsou.

„Chci vědět, kdo je můj otec, a chci se s ním seznámit.“

Vyslovoval pečlivě každou slabiku. Pokoušel se o co nejneutrálnější tón. Neobviňovat a neskládat účty, jen vědět.

Až do onoho nezapomenutelného dne si otázky nekladl.

Když vyplňoval přihlášku do školy nebo žádost o pas, do kolonky otec psal „neznámý“, jako by to bylo normální, jako by se všichni chlapci na světě narodili z neznámých otců. Jako by všichni muži byli sterilní a nikdy neměli děti. Někdy ho překvapil soucitný nebo chápavý výraz, který spatřil ve tvářích některých lidí, hlavně učitelů, kteří ho vždycky pohladili po vlasech a zavzdychali. Vnitřně se usmíval a marně hledal důvod, proč by měl naříkat. Ale ten den, v klubu squashe, právě když skončil zápas se svým přítelem Simonem a řítil se do sprchy, na něj Simon zavolal: „A co vlastně dělá tvůj táta? Už jsem zapomněl…“ Gary pokrčil rameny a odpověděl, že nemá otce, pak vešel do sprchy a pustil si horkou vodu.

„Jak to…? Jak to, že nemáš otce? Všichni mají otce.“

„Já ne,“ odpověděl Gary a přitom se mydlil, až mu pěna vnikla do uší.

„Samozřejmě že jo, že máš otce…,“ křikl na něj Simon z vedlejší sprchy.

Simon Murray byl rezavý, malý a vypadávaly mu vlasy. Vyzkoušel všechny možné prostředky, aby mu jich na hlavě zůstalo aspoň pár. Simon Murray byl vědec. Patřil k týmu, který dělal laboratorní pokusy s reprodukcí červů, z nichž by se dalo vyrobit antibiotikum na bázi seraticinu, což je substance produkovaná přirozenou sekrecí larev a zelených much schopných bojovat proti nozokomiálním infekcím. „Jediným problémem je,“ upřesňoval Simon, „že v tuto chvíli potřebujeme dvacet kelímků této substance, abychom vyprodukovali jedinou kapku seraticinu!“

„Tak takhle, hochu, asi Nobelovku nedostaneš,“ vybuchl Gary v smích.

Ten den ale vybuchl smíchy Simon Murray.

„Jsi Ježíš, nebo co?“ odpověděl, když vylezl ze sprchy a zuřivě si třel záda, „a tvoje matka je Panna Marie? To mi nevykládej, kámo! Jestli o svém tátovi nechceš mluvit, tak to řekni na rovinu a já už se o něm nikdy nezmíním, ale neříkej, že žádného nemáš, to je prostě nemožné!“

Garyho zranil kamarádův kategorický tón. Neodpověděl. Nebo spíš zamumlal not your business a Simon pochopil, že nemá naléhat.

Později, ve svém pokoji, když po tisící poslouchal skladby z Dobře temperovaného klavíru, vzpomněl si na rozhovor se Simonem. Odložil pytlík bio chipsů, jediných, které matka tolerovala, a řekl si nahlas: „Je to fakt! Simon má pravdu! Nutně musím mít otce!“ A toto zjištění jím otřáslo.

Kdo byl ten muž? Ještě žije? A kde? Má ještě jiné děti? Co dělá? Proč o sobě nikdy nedal vědět? Přestal poslouchat klavír Glenna Goulda. Postavil se před zrcadlo a představoval si muže se stejnými vlasy, očima, úsměvem či rameny, které mu připadaly příliš úzké a trochu nahrbené…

Mám otce.

A cítil se zničený a zároveň potěšený, zvědavý, nenasytný a překvapený, měl strach a zároveň se chvěl otázkami.

Mám otce.

Tak především, jak se jmenuje?

Když byl malý a ptal se matky, jestli má otce, určitě mu něco odpovídala, ale teď už si nevzpomínal co… A pak, jednou, když procházel pod Vítězným obloukem v Paříži, ukázala mu hrob neznámého vojína a dodala: „Neznámý, jako tvůj otec.“ Gary hleděl na ohýnek, který svítil pod vysokou klenbou, a opakoval si: neznámý.

Už nikdy o svém otci nemluvil a ve všech školních i jiných dotaznících ho překřtil na Neznámého.

Ale to ráno v matčině kuchyni chtěl znát pravdu.

A protože matka vzdychala a neodpovídala, řekl:

„Chci vědět všechno, i kdyby to mělo být tvrdé…“

„Teď? Tady? Hned? Ale to nám zabere spoustu času…“

„Zvu tě dnes na večeři. Můžeš?“

„Ne, mám sérii schůzek se svými společníky. Spolupracujeme na projektu přednášek ve školách a musíme to připravit. Mám obsazené všechny večery až do soboty…“

„Tak v sobotu večer. U mě.“

Shirley potřásla hlavou.

„Uvařím ti večeři…“

Usmála se a řekla:

„Jestli mě nezahltíš pocity…“

Vstal, přistoupil k ní, doširoka otevřel náruč a ona se do ní schoulila s hlavou napřed, jako by se chtěla ukrýt před bouří.

Něžně ji hladil a šeptal:

„Maminko, nikdy nebudu tvůj nepřítel. Nikdy…“

Políbil ji, vzal si věci, ve dveřích se otočil, dlouze na ni pohlédl a odešel.

Shirley klesla na židli a počítala do tří, nesmím se nechat vyděsit, raz, dva, tři, musím říct celou pravdu, nic než pravdu, i když se nemám moc čím chlubit.

Hleděla na ruce, které se třásly, na nohy, které se třásly, a pochopila, že má strach. Strach z navracející se minulosti. Strach, aby ji syn nesoudil. Strach, aby se na ni nezlobil. Strach, aby neuvěřitelně silné a krásné pouto, které mezi nimi existovalo, náhle nepovolilo. Snažila se ovládnout chvění rukou a nohou a v duchu si říkala, že to by nesnesla. Můžu se prát s darebáky, dokážu si nechat vytrhnout zub bez umrtvení, ošetřit krvácející ránu nebo se nechat pronásledovat mužem v černém, ale jeho ztratit nechci ani na jedinou minutu. To bych nepřežila. Nesmím se chovat jako fanfarón. Ztratila bych touhu a řeč, touhu po životě a sílu se vzpírat…

Nemá smysl vzpírat se minulosti, odložit ji na později s tím, že pak bude jednodušší jí čelit. V takovém případě by minulost přetrvávala a zatěžkávala účet víc a víc, dokud by člověk nepoklesl v kolenou a neřekl fajn, vzdávám se, řeknu všechno…

Jenomže někdy je příliš pozdě…

Někdy je zlo už dokonáno…

Někdy je příliš pozdě doznat pravdu…

Už vám nikdo neuvěří. Už nebude mít chuť vám uvěřit, vyslechnout vás a odpustit…

Zvedla se – raz, dva, tři – a slíbila si, že mu v sobotu večer poví všechno.

***

Vždycky existují lidé, kteří škodí.

Příležitostný škůdce, škůdce z rozmaru, škůdce zahálčivý, škůdce trvalý, škůdce arogantní, škůdce kajícný, který vás kousne a pak se vám vrhne k nohám a žádá odpuštění…

Škůdce nikdy nesmíte podcenit. Nikdy nesmíte uvěřit, že se ho zbavíte mávnutím ruky nebo kouzelného proutku.

Škůdce je nebezpečný, protože je jako šváb: nezničitelný.

Teď, k poledni, v kanceláři, jejíž vysoká okna vedla na Regent Street, nad obchodem Church’s a nedaleko restaurace Wolseley, kam chodil skoro každý den na oběd, si Philippe říkal, že se bude muset postavit armádě švábů.

Začalo to ranním telefonem s Bérengère Clavertovou.

„Nejlepší přítelkyně Iris,“ vychloubala se a špulila pusu, aby zdůraznila svou lásku. Philippe se nemohl ubránit úšklebku, když zaslechl její jméno.

Když viděl Bérengère Clavertovou naposled, tak se mu nabízela. Čechrala si hřbetem ruky vlasy, koulela očima, mrkala a hruď se jí v korzetu zvedala. Suše jí dal najevo, že nemá zájem, a myslel si, že se jí zbavil.

„Čím jsem si zasloužil tu čest?“ zeptal se, zmáčkl hlasitý odposlech a vzal hromadu pošty, kterou mu podávala jeho sekretářka Gwendolyne.

„Příští týden budu v Londýně, a tak jsem si říkala, že bychom se možná mohli vidět…“

A protože neodpovídal, dodala:

„Samozřejmě ve vší počestnosti…“

„Samozřejmě,“ opakoval, třídil poštu a jedním okem četl článek z Financial Times: „Už nikdy nebude nic jako dřív. V City bylo zrušeno sto tisíc zaměstnaneckých míst, tedy celá čtvrtina. Stránka se otáčí, zlatý věk, kdy příslušník střední třídy mohl ukončit rok s bonusem dvou milionů, je pryč.“

Sledoval očima odstavec, v němž se říkalo: „Už není nejdůležitější vědět, o kolik peněz přijdeme, ale zda vůbec přežijeme. Přešli jsme od totální euforie k totální krizi.“ Bývalý zaměstnanec firmy Lehman Brothers prohlásil: „Je to násilí. Soudní administrativa nám přislíbila, že budeme placeni až do konce roku, ale pak se bude muset každý postarat sám o sebe.“

Slova jako leverlager, credit, rating, high yield, overshooter se proměnila ve smrduté koule, které vyhazujeme do popelnic, a zacpávame si přitom nos.

„… a tak jsem si říkala,“ pokračovala Bérengère Clavertová, „že bychom spolu mohli poobědvat, abych ti to všechno mohla předat…“

„Co mi chceš předávat?“ zeptal si Philippe a přestal číst noviny.

„Irisiny zápisníky… Posloucháš mě, Philippe?“

„A jak to, že máš Irisiny zápisníky?“

„Bála se, abys na ně nepřišel, a tak mi je svěřila… Jsou plné pikantních historek.“

Při slově „pikantních“ znovu zakřípal zuby.

„Jestli nechtěla, abych je četl, tak je číst nebudu. To se mi zdá jasné. A tak se nemusíme nutně vidět.“

Následovalo dlouhé ticho. Philippe už málem zavěsil, když zaslechl sípavý hlas Bérengère:

„Jsi sprosťák, Philippe! A to jsem tě bránila pokaždé, když o tobě někdo říkal něco ošklivého!“

Jakmile Philippe zaslechl její poslední slova, na okamžik pocítil chuť ustoupit, ale pak raději zavěsil. Škůdce, a ještě ke všemu perverzní, pomyslel si, když žádal o silnou kávu Gwendolyn, která strčila hlavu do dveří.

„Máte na lince pana Rousseaua z kanceláře v Paříži. Buďte opatrný, vzteká se.“

Raoul Rousseau. Jeho společník. Muž, který se rozhodl stáhnout do ústraní, prodat svůj podíl a zůstat pouze vedoucím advokátní kanceláře. Nestráví přece celý život čtením převodů, kontraktů, počítáním čísel a pracovními obědy. Raoul Rousseau, řečený Žabák, řídil kancelář v Paříži a měl horní ret vlhký a tlustý jako nenasytný člověk. Philippe se účastnil schůzí správní rady a domlouval mu obchodní jednání v Londýně, Miláně a New Yorku. Od té doby pracoval na půl úvazku a to mu dokonale vyhovovalo.

Vzal si sluchátko.

„Raoule! Jak se máš?“

„Jak mi můžeš položit tak idiotskou otázku!?“ zařval Žabák. „Je to tsunami! Skutečné tsunami! Všechno se na mě řítí! Plavu mezi tisíci případy! Kontrakty, které už měly být dávno podepsány, se zpožďují, lidé jsou vyděšení, snaží se ze všeho vykroutit, požadují garance a bankéři se klepou strachy! A já mezi tím kličkuji jako šílenec.“

„Uklidni se a zhluboka se nadechni…,“ snažil se ho utišit Philippe.

„To se snadno řekne! Jako by sis nad tím vším myl ruce!“

„Týká se to nás všech a dotkne se to nás všech. Nemá smysl se rozčilovat. Naopak, musíme si uchovat chladnou hlavu.“

„Je to plavba proti proudu, kamaráde. Když nebudeš máchat rukama, zřítíš se do prázdna… Všichni teď hledají nějaké skulinky v kontraktech, aby se v ničem nemuseli angažovat, a všechno je zablokované. Jsme v háji, říkám ti, že jsme v háji. Obchodní soud se hroutí pod počtem bankrotů. A to je teprve začátek. Ještě jsme na dno nedopadli!“

„Naše obchody fungují, tak se nenervuj. Necháme přejít bouřku a pak odkoupíme…“

„To je práce tak pro soudního písaře, ale ne práce, na které by se dalo vydělat! Chci dál pokračovat ve výnosných obchodech, nechci látat díry a vydělávat po desetnících. Chci pořádnou ránu!“

„S pořádnými ranami je konec…“

„Schůzka správní rady se bude konat příští týden v Paříži. Mezitím musíme propustit všechny technické pracovníky. Kdy můžeš přijet? Můj diář,“ zařval na sekretářku, „přineste mi můj diář…“

Dohodli se na datu, a než Žabák zavěsil, křikl:

„A snaž se najít řešení! Myslím, že jsi za to placený!“

„Já nejsem placený, Raoule. Nejsem tvůj zaměstnanec, na to nezapomínej!“

Philippe rozčileně zavěsil. Takový šváb! Špinavý hmyz, nejradši by ho rozdrtil podpatkem. Samozřejmě že se všechno hroutí… Ale zase se to rozjede a oni budou moct nakupovat za nižší ceny a vydělají na tom ještě víc než předtím.

Anebo nebude nakupovat.

Nechá věci tak, jak jsou. V jejich špinavém stavu.

Rozčilovalo ho to.

V poslední době cítil čím dál větší znechucení.

Nad lidskou hamižností. Nad nedostatkem odvahy a správných vizí. Jeden obchodník s uměleckými předměty z Los Angeles mu říkal, že od této chvíle brokers hrají s nejnižšími cenami. Čím víc burza ztrácela, tím víc vydělávali peněz. A co když to zase začne jít nahoru? ptal se Philippe v duchu. Nedojde k tomu tak brzy. Lidé si myslí, že se to spíš zhroutí, a každopádně se na to připravují.

Nastal čas změn a jemu se to docela líbilo. Světem zmítaly špinavé vášně. Nad kdysi zářivými pocity se vytvořila nažloutlá pěna.

Měl chuť se vytratit.

Jakmile dnes ráno vstal, vyprázdnil šatník a poprosil Annie, aby všechno odnesla Červenému kříži. Při myšlence, že už nebude ve skříních vídat šedé obleky, bílé košile a proužkované kravaty, pocítil podivnou úlevu.

Když hleděl na tu hromadu šatů u svých nohou, zdálo se mu, že odhodil uniformu.

V době, kdy se Philippe Dupin rozhodl opustit svět obchodu, usadit se v Londýně a trávit čas jako bohatý povaleč sbíráním uměleckých děl, se světová ekonomická situace jevila stabilně. Samozřejmě že už tehdy existovaly finanční skandály. Osamělí partyzáni pouštějící se do podloudnických operací, ale nezdálo se, že by byla ohrožena světová ekonomická sféra.

Dnes byla slavná značka Woolworth dána pod nucenou správu a zkrachovala. Dotklo se to více než osmi set obchodů a třiceti tisíc zaměstnanců. Po City se šířily nejhrůznější zprávy. Podnikům Marks and Spencer, Debenhams, Home Retail Group a Next hrozily bankroty. Asi desítka podniků s průměrným počtem zaměstnanců – mezi stem a dvěmi sty padesáti obchody – zmizí do konce roku a bude o dvě stě tisíc nezaměstnaných víc. Ušetřeny nebyly ani ty nejluxusnější podniky. K propouštění docházelo už i ve firmách Chanel a Mulberry. Rojily se špatné a pochmurné zprávy. Nezaměstnanost, platební neschopnost, zvyšování cen potravin a dopravy, pokles libry. Všechna tahle slova zněla jako pomalý houpavý krok pohřebních zřízenců nesoucích rakev ekonomie.

Vypadalo to, že tentokrát jde o vážnou krizi. Svět by se měl změnit.

On by se měl změnit.

Ale nesmí se změnit tak, že bude opakovat stejné chyby. Současná krize dopadá v této chvíli zejména na finanční sektor, ale brzy vtrhne do ulic a dotkne se všech chodců, které viděl z okna. Svět si musí vyměnit brýle. Lidem se musí vrátit důvěra v ekonomii, která bude fungovat pro ně. A to tak, že dostanou plat za práci, že to nebude výsada jen několika privilegovaných, kteří si mastí kapsy na jejich účet.

Krizi nemohou vyřešit současní politikové. Čas přál odvaze, velkomyslnosti a rizikům, aby se svět zase stal lidským.

Ale on věděl, že se především musí navrátit důvěra.

„Důvěra,“ povzdechl si a hleděl při tom na fotografii Alexandra na svém psacím stole.

Všichni potřebujeme věřit, mít důvěru. Vědět, že se můžeme celým srdcem obětovat nějakému projektu, podniku, muži nebo ženě. Tak se budeme cítit silnější. Pak se můžeme bušit do prsou a vyzvat na souboj celý svět.

Ale když začneme pochybovat…

Když člověk pochybuje, má strach. Váhá, potácí se a klopýtá.

Jestliže pochybuje, už neví nic. Není si ničím jistý.

Naléhavým se stane to, co naléhavým být nemělo.

Otázky, které neměly být nikdy položeny, se přesto pokládají.

Otázky, které otřesou samými základy našich životů.

Mám rád umění nebo rád spekuluji? ptal se v duchu to ráno, když se holil a poslouchal rádio, v němž říkali, že v nedávné londýnské dražbě bylo rekordem množství neprodaných artefaktů. Byl sběratelem odmalička. Začal známkami, krabičkami od sirek a pohlednicemi. A pak jednou vstoupil se svými rodiči do jednoho kostela v Římě.

San Luigi dei Francesi.

Kostel byl malý, tmavý a studený. Okraje vstupního schodiště byly otlučené a některé kamenné desky prasklé. Vedle seděl žebrák a natahoval k nim vyzáblou dlaň.

Vzal matku za ruku a pospíchal dovnitř.

Jako by cítil, že ho tam čeká nějaké úžasné setkání…

Že čeká jenom na něj.

V kapličce vlevo spatřil zavěšený obraz. Přistoupil k němu a náhle nevěděl, jestli on vstoupil do obrazu, nebo mu obraz vstoupil do hlavy. Sen, nebo realita? Zůstal tam zkoprněle stát, popadal dech a pronikaly jím stíny a barvy z onoho Povolání svatého Matouše. Nechal se unášet světlem, zářícím z obrazu. Cítil se šťastný, tak šťastný, že se neodvažoval udělat ani krok ze strachu, aby to pouto nepřerušil.

Už nechtěl odejít.

Nechtěl odejít z obrazu.

Natáhl ruku, jako by chtěl pohladit každé postavě tvář. Zvedl prst, aby měl na dosah světelný paprsek, posadil se na stoličku a posunul si meč na bok, stejně jako ten muž, jenž se k němu obracel zády.

Zeptal se, jestli si ten obraz může koupit. Otec se smál: „Možná, jednou… Až budeš velmi bohatý.“

Stal se bohatým proto, aby mohl znovu prožít ten pocit malého chlapce stojícího před obrazem v jednom tmavém římském kostele? Nebo se stal bohatým, zapomněl na čistotu oněch prvotních pocitů a začal myslet jen na zisk?

„Zase volá ta paní Clavertová,“ oznámila mu Gwendolyne, „máte ji na jedničce… A tady je seznam vašich příštích schůzek.“

Vzal papír a položil ho na psací stůl.

Zvedl sluchátko a slušně řekl :

„Ano, Bérengère…?“

„Víš, Philippe, měl by sis možná ty zápisníky přečíst. Protože se tě týkají, tebe a ještě někoho dalšího, kdo ti je velmi drahý…“

„Na koho narážíš?“

„Na Joséphine Cortèsovou. Na tvou švagrovou.“

„Co s tím má Joséphine společného?“

„Iris se tam o ní několikrát zmiňuje, a nikoliv bezvýznamně…“

„To je normální, byly přece sestry!“

Ale proč s ní vlastně mluvím? Ta ženská je zlá, ta ženská je závistivá, ta ženská pošpiní, na co sáhne.

„Zamilovala se do jednoho univerzitního profesora. Svěřila se s tím Iris a ta si z ní kvůli tomu dělala legraci. Myslela jsem, že by tě to mohlo zajímat. Měli jste přece k sobě hodně blízko, jak jsem slyšela…“

A krátce se zasmála.

Philippe se odmlčel. Zmítal se mezi touhou dozvědět se víc a averzí, kterou vůči Bérengère Clavertové cítil.

Zavládlo ticho. Bérengère věděla, že ťala do živého.

I ona se cítila zraněná, a proto se rozhodla znovu zavolat a oplatit mu to. Jak si mohl dovolit ji takhle odmítnout? Iris jí jednou řekla, že Philippe si myslí, že Bérengère je naprosto zbytečná osoba! A že navíc škodí!

Tvrdil, že škodí. Tak mu teď dokáže, že se nemýlil.

Ticho se prodlužovalo a Bérengère v duchu jásala. Tak je pravda, co se říkalo: že Philippe Dupin má slabost pro svou švagrovou. Šuškalo se o tom už před Irisinou smrtí. Osměleně a vemlouvavě pokračovala:

„Setkala se s ním během vědeckého bádání o dvanáctém století… Hezký univerzitní profesor… Bydlí v Turíně… Rozvedený, dvě děti. Tenkrát mezi nimi k ničemu nedošlo, byl ženatý. A ty znáš Joséphine, má své zásady, které nikdy nepřekročí. Jenomže on se rozvedl a nedávno je prý viděli spolu v Paříži. Zřejmě jsou si hodně blízcí… Řekla mi to jedna přítelkyně. Pracuje na Sorbonně a tvou švagrovou zná.“

Philippe si na okamžik myslel, že jde o Lucu, ale pak si uvědomil, že Luca není ani univerzitní profesor, ani ženatý, ani otec rodiny. A navíc Luca byl už od září internován na jedné venkovské klinice.

„To je všechno, cos mi chtěla, Bérengère?“

„Jmenuje se Giuseppe… Na shledanou, Philippe… Nebo spíš arrivederci!“

Philippe vrazil obě ruce do kapes, jako by chtěl protrhnout podšívku. To není možné, říkal si, to přece není možné. ZnámJoséphine, řekla by mi to. Právě proto ji miluji. Je rovná jako meč.

Nikdy by si nedokázal představit, že by Joséphine mohla mít ještě nějaký jiný život.

Zajímat se o jiného muže.

Svěřovat se mu, smát se s ním, chytit ho  za ruku…

Proč na to nikdy nepomyslel?

Nastal čas pro první schůzku. Gwendolyne se ho zeptala, jestli může hosta pustit dál.

„Minutku,“ poprosil.

„Ano, ale…“

Nechtěla mi ublížit.

Nevěděla, jak mi to má říct.

Už několik měsíců nereaguje na mé květiny, dopisy a maily.

Pozval hosta dál.

Byl to ten typ klienta, který mluví a mluví a mluví a jen chce, aby všichni souhlasili s tím, co říká. Aby se sám v sobě ujistil. Měl na sobě béžové tvídové sako a žlutou košili. Uzel na jeho kravatě byl stejný jako linie jeho nosu: nakřivo.

Philippe kýval a pozoroval přitom linii nosu a linii uzlu.

Muž mluvil, Philippe pokyvoval, ale v hlavě mu pořád zněla jediná otázka:

Co když…?

Co když Bérengère říká pravdu?

Rozešel se s Iris ještě před její tragickou smrtí. Jejich manželství skončilo v New Yorku. Napsal slovo KONEC na bílý ubrus na stole v hotelu Waldorf Astoria.

Když se dozvěděl o její smrti, byl šokovaný a smutný. Řekl si, že je to škoda! Pomyslel na Alexandra. Fotografie Lefloca-Pignela v novinách. Jeho nenávistná tvář ho pak ještě dlouho pronásledovala. Tak to je ten muž, který zabil mou ženu… To je ten muž.

Potom se rysy z fotografie rozostřily. Uchoval si z Iris jen obraz krásné a prázdné ženy.

Ženy, která patřila jemu…

Ten večer zavolal Dottie a zeptal se jí, jestli si s ním nechce dát skleničku.

Dottie byla jeho důvěrnice, jeho přítelkyně. Měla jemný pohled a blonďaté řasy. Vyčnívající kosti v bocích a dětské vlásky.

Už s ní nespal. Nechtěl za ni nést odpovědnost.

Jednou večer, když se trochu víc napila a cigaretu přiblížila tak blízko k jeho vlasům, že se bál, aby mu je nezapálila, se mu přiznala: „Myslím, že tě miluju! Ach, já vím, neměla bych ti to říkat, ale tak to prostě je, nechci nic předstírat… Lásku teprve objevuji a neznám nic z její strategie. Vím velmi dobře, že jsem si právě zničila život. Ale je mi to fuk. Miluji… A milovat je krásné. Není krásné trpět, krásné je milovat… A to se mi ještě nikdy nestalo. Myslela jsem, že budu někoho milovat ještě před tebou, ale… Člověk nerozhoduje o tom, kdy přestane milovat. Miluje na celý život… A v tom je ten rozdíl.“

V tom je ten rozdíl…

Rozuměl tomu. Občas se mu stalo, že nějakou ženu sbalil na večer nebo na víkend.

Zahlédl třeba křivku ženského ramene na rohu nějaké ulice v Chelsea, pozval jeho majitelku na večeři a několik nocí pak ležel vedle ní. Za svítání se ho zeptala: „Vzpomeneš si na mě třeba za rok?“ A pak dodala: „S kým asi za rok budeš?“ S kým budu? „A budeš mě pak pořád trochu milovat?“ Vyschlo mu v ústech, úsměv mu strnul na rtech. „Tak vidíš… Za rok budeš s jinou, zapomeneš na mě…“

Živě protestoval.

Věděl, že má pravdu.

Strávil noc s jednou Brazilkou, která se chlubila, že denně pět hodin píše a stejně tolik hodin cvičí, aby uchovalatělo a duchav rovnováze. Když odešla, roztrhal papír, na kterýmu poznamenala telefonní číslo, a pak sledoval poletující konfety.

Odjel na víkend s jednou advokátkou, která si s sebou vzala své případy a celý čas trávila s telefonem u ucha. Zaplatil za hotel, načmáral jí pár slov a dal se na útěk.

Na zpáteční cestě si v zácpě vzpomněl na své začátky a touhu dobýt svět. Na New York a na první zaměstnání v mezinárodní advokátní kanceláři. Byl tam jediný Francouz. Naučil se pracovat po americku. Krásný dům, jenž si pronajal v Hamptons. Charitativní večírky, na něž si oblékal smoking a chodil tam jak na přehlídku s půvabnou ženou v podpaží, pokaždé s jinou. Na drahé obleky, které si nechával posílat z Anglie, na košile od Brook’s Brothers, obědy ve Four Seasons. Když se holil, hleděl na sebe do zrcadla, usmíval se na svůj obraz, čistil si zuby, vybíral si oblek a kravatu a myslel, jak je snadné dobývat ženy, když… Při této vzpomínce ho zarazil stud…

Když má člověk pocit, že vyšel z filmu, jehož je hlavním hrdinou.

A seznámil se s Iris Plissonnierovou.

Srdce mu začalo bušit. Z jedné minuty se stalo století. Už neměl žádné jistoty. Film se přetrhl. Nebo spíš… Byl si jistý jedinou věcí – a tou byla ona. Nikdo jiný. Vklouzla do jeho života se zručností eskamotéra. Vytáhla osm es z rukávu a zavlekla ho do pěkné kaše. Přesvědčila ho, aby si ji vzal. Aby ji miloval, nebo spíš aby miloval její krásný obraz, který si vytvořila sama o sobě. Krásný obraz páru, který tvořili spolu.

Už nevěděl. Už nepoznával muže, jímž kdysi byl. Ptal se, jestli šlo skutečně o stejného člověka.

Když to ráno vyslechl chlápka s křivým nosem a křivou kravatou a doprovodil ho ven, opřel se o lakované dřevěné dveře a oči mu padly na Alexandrovu fotografii. Vzdychl. Co víme o těch, s nimiž žijeme? Když už začneme věřit, že je známe, oni se ukryjí. Alexandr byl od matčiny smrti úplně mimo. Uzavřel se do tichého mlčení, jako by otázky, které si kladl, byly příliš vážné, než aby je mohl položit svému otci.

Každé ráno při snídani Philippe čekal, že promluví. Jednou mu navrhl, aby se vykašlal na školu a šel se s ním projít. Alexandr slušně odmítl. „Dostal jsem pětku z matiky, nemůžu.“

Utíká mi. Je možné, že se na mě zlobí, že mě viděl s Joséphine? Nebo ho trápí myšlenky na matku?

Alexandr na hřbitově Père Lachaise neplakal. Během pohřbu se mu nezachvěly rty ani hlas. Zlobil se na otce, že nedokázal matku ochránit?

V dobrém i ve zlém, v dobrém i ve zlém…

Během posledních měsíců syn vyrostl. Začal mutovat, na bradě mu vyrašily chloupky a malé červené pupínky. Vyrostl ve veškerém smyslu toho slova: fyzicky i duševně. Už to nebyl jeho malý chlapeček. Stal se cizincem…

Iris se taky stala cizinkou.

Je to zvláštní, myslel si Philippe, člověk může vedle někoho žít a vůbec nic o něm nevědět. Ztratíte se z dohledu, i když spolu mluvíte každý den. V manželství s Iris jsem byl host. Silueta procházející se po chodbách, sedající ke stolu a odcházející pracovat do kanceláře. Večer jsem spal v masce a se špunty v uších.

Alexandrovi bude brzy patnáct a to je věk, kdy jsou rodiče jen na obtíž. V sobotu večer si občas někam vyšel. Philippe ho vždycky odvezl a zase pro něj přijel. V autě skoro nemluvili. Oba používali gesta osamělých lidí. Alexandr si ohmatával kapsy, aby si ověřil, že má klíče, mobil a peníze, pak se obrátil k oknu, opřel si o něj čelo a pozoroval zmáčená světla města.

Philippe se v některých jeho gestech poznával. Usmíval se, když hleděl na cestu.

***

Blížil se konec listopadu a byla zvláštní vlezlá a vlhká zima. Alexandr procházel na zpáteční cestě domů parkem a nadával, protože mu zase ukradli kožešinové rukavice. Na lyceu byli zloději. Sotva si člověk někam odložil rukavice nebo šálu, mohl si být jistý, že když z nich spustí oči, někdo je ukradne. A to nemluvě o mobilech a iPodech, protože ty už za krádež stály.

Rád chodil domů pěšky.

Přešel kus Hyde Parku a pak šel na autobus. Čtyřiadvacítka, šestka nebo osmadevadesátka. Mohl si vybrat. Vystoupil na stanici George Street na Edgware Road a potom šel pěšky až do čísla čtyřicet osm na Montagu Square. Jeho nová čtvrť se mu moc líbila. Okna jeho pokoje vedla do soukromého parku, od něhož měl otec klíč. Jednou ročně nájemníci park otevřeli a zorganizovali tam piknik. Otec měl na starosti barbecue a grilování.

Kdyby jel metrem, existovalo riziko, že zůstane čvrt hodiny zablokovaný v tunelu a bude myslet na matku. Často se vracela tunely, když se metro zastavilo… Ve tmě tančícího lesa, ve světle reflektorů, než si nechala zabodnout nůž do srdce. Vtahoval krk do límce kabátu a kousal si rty.

Zakázal si říkat „maminko, maminko“ a odpovídat.

Vyšel z parku a pokračoval od South Kensington k Marble Arch. Trénoval tak, že dělal čím dál větší kroky, jako by vystoupil na jezdící pás. Někdy nohy roztáhl tak moc, že měl strach, že se roztrhne.

Od začátku školy se zaobíral hlavně tím, jak říct sbohem.

Říkal sbohem každému, koho potkával, jako by ho už neměl nikdy vidět, jako by mu měl za zády vzápětí zemřít a on by pak sledoval, jakou mu tím způsobil bolest. Sbohem dívce, která ho doprovázela na konec ulice. Jmenovala se Annabelle, měla dlouhý nos, vlasy barvy sněhu a oči pozlacené malými žlutými tečkami, a když ji jednou večer líbal, začala šilhat. Přestal dýchat. Ptal se, jestli je to tak v pořádku.

Sbohem stařence přecházející ulici a usmívající se na kolemjdoucí… Sbohem stromům s holými větvemi, sbohem ptákovi, jenž zobákem kloval do špinavého kousku chleba, sbohem cyklistovi, který měl na hlavě čepici z červenozlaté kůže, sbohem, sbohem…

Zmizí, umřou mi za zády a já budu cítit co?

Nic.

Přesvědčoval se, že musí pocity trénovat, a k chůzi si vybíral spíš trávník než tvrdou cestu. Nejsem normální. Nutit se nic necítit, to znamená udělat v sobě velkou díru. A z toho zešílím. Jako bych se nepohyboval po zemi.

Někdy to bylo, jako by létal nad světem a lidi pozoroval zdaleka, velmi zdaleka.

Kdybychom doma mluvili, možná bych něco cítil. Nakonec by to byl jen další trénink a já bych se zbavil té velké díry v hrudi, kvůli které vidím život zdaleka.

Jenomže o matce se doma nemluvilo. Nikdo se toho tématu ani nedotkl. Jako by snad nebyla mrtvá. Jak by existoval důvod nic necítit.

Pokoušel se mluvit s Annie, ale ta jen potřásla hlavou a říkala: „Co ti mám povídat, chudáčku, já jsem tvou matku neznala.“

Zoé a Joséphine. S nimi by mohl mluvit. Nebo spíš Joséphine by našla dobrá slova. Něco by v něm možná probudila. Něco, co by vytvořilo pouto mezi ním a zemí. Přestal by být lhostejným letcem.

Bylo to příliš choulostivé. Dokonce se mu zdálo, že otec je poslední člověk, se kterým by si přál mluvit. Musel to mít v hlavě strašně složité. Měl tam matku a měl tam Joséphine. Nevěděl, jak to udělat, aby se člověk v sobě vyznal.

On by se zbláznil, kdyby stál mezi dvěma dívkami a obě by je miloval. Stačilo jen pomyslet na polibek s Annabelle a měl toho plnou hlavu. Poprvé se políbili náhodou. Zastavili se na červenou, otočili ve stejném okamžiku hlavy a jejich ústa se spojila. Měl pocit, jako by mu někdo na rty přiložil trochu sladký a přilnavý piják. Chtěl to zažít i potom, ale už to bylo jiné.

Nastoupil do letadla. Hleděl na sebe z výšky a ztratil cit. Ve škole nebo na mejdanech byl často sám, protože trávil spoustu času tím, že hrál hru na sbohem. A při takové hře nemohl s nikým mluvit. Svým způsobem byl rád. Protože když se ho někdo zeptal, proč pro něj pořád jezdí jen otec a kde má matku, dost dobře nevěděl, co má odpovědět. Kdyby řekl, že je mrtvá, kluk nebo holka by se zašklebili, jako by jim strčil pod nos něco, co hrozně páchne. A tak bylo jednodušší s nikým nemluvit. A nemít přátele.

Každopádně nemít nejlepšího přítele.

Na to na všechno myslel, když kráčel parkem a kopal do drnů, svrchu zelených, zespod kaštanově hnědých. To se mu líbilo. Pak se zastavil, protože uviděl něco divného. Nejdřív si myslel, že je to nějaký hastroš mávající pažemi a nořící se do jedné z těch cylindrických popelnic postavených uprostřed parku. Potom spatřil, jak se zvedá hromada hadrů, jak vytahujevěci z popelnice a schováváje pod široké poncho, přichycené pod bradou spínacím špendlíkem. Co to je, ptal se v duchu a snažil se dívat jinam, aby na sebe neupozornil. Byla to jakási stará žena, mající na sobě vrstvy ošuntělých věcí. Shnilé boty, shnilou deku, shnilé rukavice, černé vlněné a děravé punčochy, pod nimiž byla vidět shnilá kůže, a cosi jako čepici, staženou hluboko dočela.

Z místa, kde stál, nedokázal rozeznat barvu jejích očí. Byl si však jistý, že je to bezdomovkyně.

Matka měla strach z bezdomovců. Vyhýbala se jim a přecházela ulici. Brala ho za ruku a ruka se jí třásla. Ptal se proč. Vypadají, že jsou opravdu zlí.

Matka. Zajímala se o něj, jen když jí zůstala díra v časovém rozvrhu. Obracela se k němu, jako by si najednou vzpomněla, kdo je. Mazlila se s ním, opakovala: „Lásko moje, lásko moje, jak já tě miluji! Ty to víš, viď, miláčku?“ Jako by se o tom sama chtěla přesvědčit. Neodpovídal. Už jako malý se naučil takovým věcem se nepoddávat, protože ona ho opouštěla stejně, jako si ho brala. Jako deštník. Cítil sympatie k deštníkům, které lidi všude zapomínají. Matka vypadala upřímně jen tehdy, když uviděla na ulici bezdomovce. Najednou přestala hrát roli úžasné Iris Dupinové. Zrychlila krok a říkala: „Ne, ne, nedívej se tam.“ A on se jí ptal, proč jde tak rychle, proč má strach? A ona si klekla, vzala ho za bradu a řekla: „Ne, ne, já nemám strach, ale oni jsou tak oškliví, tak špinaví, tak ubozí…“ A přitiskla ho k sobě a on slyšel, jak jí srdce divoce buší.

Ten večer prošel kolem bezdomovkyně a nepodíval se na ni, ani se nezastavil. Jen zahlédl, jak za sebou vleče pojízdné křeslo.

Následující den ji viděl znovu. Bílé vlasy měla nakadeřené. K hlavě si z obou stran připjala sponky. Jednu s modrým a druhou s růžovým delfínkem. Seděla v pojízdném křesle a špinavé, černé ruce, navlečené v pestrobarevných rukavicích, měla vážně položené na kolenou. Pozorovala kolemjdoucí a nakláněla hlavu, jako by nechtěla přijít o sebemenší detail. Mírumilovně se usmívala a vrásčité tváře nastavovala slunečním paprskům.

Prošel kolem ní a cítil, že si ho pozorně a podrobně prohlíží.

Nazítří tam byla znovu, seděla v pojízdném křesle a on kolem ní prošel o něco pomaleji. Široce se na něj usmála a on jí odpověděl, ale pak pelášil pryč.

Následující den k ní přistoupil. Připravil si pro ni dvě padesátipencové mince. Chtěl vidět její oči. Od rána ho to pronásledovalo. Co když má modré oči? Velké modré oči, tmavé jako inkoust v kalamáři. Přiblížil se. Nešel až k ní. Potřásl hlavou. Němě.

S úsměvem na něj hleděla. Neříkala nic.

Přistoupil až k ní, hodil jí mince do klína a bedlivě ji pozoroval. Sklonila oči k mincím, dotkla se jich černými prsty s polámanými nehty, strčila je do krabičky ukryté pod pravou rukou a pak na něj pohlédla.

Alexandr o krok ustoupil.

Měla velké modré oči. Dvě velká ledovcová jezera jako na fotografiích v jeho zeměpisné knížce.

„Naháním ti strach, luv?“

Chtěla říct love, ale vyslovila to jako luv, jako prodavač novin vedle jejich domu.

„Trochu…“

Nechtěl jí lhát, vytahovat se.

„Ale já jsem ti nic neudělala, luv.“

„Já vím…“

„Ale přesto se mě bojíš… Možná proto, že jsem špatně oblečená…“

Modré oči vypadaly pobaveně. Z jiné kovové krabičky ukryté pod rukou vyndala tabák a začala si balit cigaretu.

„Kouříš, luv?“

Olízla cigaretový papír a nespouštěla z něj oči.

Její oči byly modré, ale také vybledlé. Byly jako oči z bazaru, oči, které toho hodně viděly.

„Jsi zamilovaný, luv?“

Zrudl.

„Jsi velký, už máš věk na to mít přítelkyni… Jak se jmenuje? Tvoje maminka ji zná?“

„Maminka tady není.“

„Odešla?“

„Je mrtvá.“

A je to. Vyslovil to. Poprvé. Zatoužil dlouze zakřičet. Řekl to.

„I’m sorry, luv.“

„Ne. Nevěděla jste to, to je v pořádku.“

„Byla dlouho nemocná?“

„Ne…“

„Ach, tak zahynula při nějakém neštěstí…“

„Ano, dá se to tak říct…“

„Nechceš o tom mluvit?“

„Teď ne…“

„Možná mě ještě někdy přijdeš navštívit…“

„Měla taky modré oči…“

„Byla smutná, nebo šťastná?“

„Já nevím…“

„Ach… Ty nevíš.“

„Řekl bych spíš, že byla smutná. Aspoň myslím…“

Hledal po kapsách, jestli nemá ještě nějaké peníze. Našel další padesátipencovou minci a tu jí podával. Odmítla.

„Ne, luv, nech si ji… Moc ráda jsem si s tebou povídala.“

„Ale co budete jíst?“

„O to se nestarej, luv.“

„Tak ahoj.“

„Ahoj, luv.“

Odcházel. Kráčel rovně, naprosto zpříma. Chtěl vypadat vyšší. No dobrá, nehrál s ní tu svou idiotskou hru, neřekl sbohem, když se s ní loučil, řekl jenom ahoj, ale za žádnou cenu nechtěl, aby si myslela, že si s ní bude chodit povídat každý den. Nic se nesmí přehánět. Mluvil s ní, to je fakt, ale nic moc jí neřekl. Jen to, že matka je mrtvá. Jenomže to bylo vůbec poprvé, co o tom mluvil. Měl chuť plakat, ale říkal si, že je ostuda plakat kvůli mrtvé matce. A přesto to byl sakra velký důvod.

A protože pohled stařeny cítil v zádech, otočil se a zamával jí. Musí se nějak jmenovat, řekl si těsně předtím, než nastoupil do autobusu. Musí mít nějaké jméno. Prošel kolem řidiče a neukázal mu průkazku. Řidič ho zavolal zpátky. Omluvil se.

Řidič neměl smysl pro humor.

A on ve chvíli, kdy nastupoval do autobusu, měl jen strach, že tu stařenu už nikdy neuvidí.

***

Zoé odhodila školní tašku na postel a zapnula počítač.

Dva maily. Od Gaétana.

Du Guesclin se jí vrhl k nohám. Vzala ho za hlavu, podrbala mezi očima, poškrábala a povídala mu: „Ale ano, já vím, jsi můj černoušek, můj ošklivec, vím, že jsem ti chyběla, ale vidíš, píše mi Gaétan a já se nemůžu věnovat jenom tobě… Maminka se ještě nevrátila? Přijde brzo, neboj!“

Du Guesclin se zavřenýma očima poslouchal, nechal si pohupovat hlavou, a když skončila, lehl si k jejímu psacímu stolu a přitáhl nohy k sobě, jako by měl za celý den už dost cvičení.

Zoé si sundala kabát a šálu, překročila Du Guesclinovo tělo a sedla si k počítači. Číst maily. Pomalu. Mít na to spoustu času. Po návratu z lycea to byly její milostné schůzky.

Gaétan žil od začátku školního roku v Rouenu. V malém domku v Mont-Saint-Aignan, který dali prarodiče k dispozici jeho matce. Zapsal se do druhého ročníku soukromé školy. Neměl přátele. Po škole nechodil do kaváren. Nepatřil k žádné partě. Nechodil na mejdany. Nepřihlásil se na Facebook. Musel by změnit příjmení.

„Už pomalu nevím, jak se jmenuji. Přísahám, že když na mě někdo zavolá, chvíli mi trvá, než si uvědomím, že to já jsem Mangeain-Dupui.“

Zoé se nakonec v duchu ptala, jestli je to dobrý nápad, změnit si jméno. Samozřejmě že se o jeho otci v novinách hodně mluvilo, ale za týden už se novináři zabývali jinými historkami, stejně hrůznými.

Prarodiče na tom však trvali. Z Gaétana se stal Mangeain-Dupui. Byl to název banky, v níž měla rodina úspory.

Zoé Gaétana s vraždou tety Iris nespojovala. Gaétan byl Gaétan. Její láska, která jí v srdci nafukovala balónky. Každý večer si do deníku napsala: „Tančím na slunci, zpívám na slunci, život je krásný jako dobré těstoviny!“

Lepicí páskou si jeho fotku připevnila na podstavec lampy vedle počítače, a když četla maily, dívala se na ni. Pohledem přebíhala tam a zpátky, tam a zpátky. Bylo to jako animovaný film.

Někdy měla pocit, že je smutný, jindy byl veselý. Někdy se usmíval.

Otevřela první mail:

„Zoé, máma je v posteli s nějakým chlapem. Zrovna jsem se vrátil ze školy, je pět hodin a ona tu někoho má. Slyšela, jak jsem otevřel vstupní dveře, a křikla na mě: ,Nejsem tady sama!‘Nejradši bych se z toho picnul. Musím zůstat dole jako blbec. Nechodí vůbec do práce. Nevím, co dělá, a Charles-Henri asi celé dny maká sám. Nikdy jsem toho chlápka neviděl. Jenom jeho špinavétenisky za dveřmi a koženésako na kanapi. V celém domě smrdí vajgly. Já už nemůžu. Fakt se picnu!“

To byl první mail. O chvíli později poslal druhý:

„Nemám ho rád. Nemám ho rád už předem. Je plešatý a nosí brejle, no dobře, je vysoký, docela udělaný a milý, ale já ho každopádně nemám rád. Příšerně se o mámu bojím a ona se na mě zlobí stylem ,nemusím ti skládat žádné účty‘. Ale ano! Musí mi skládat účty! Zlobím se na ni! Jako by mi bylo teprve patnáct! Víš, jak se s tím Plešounem seznámila? Přes MEETIC^1!!! Je aspoň o pět let mladší než ona. Nenávidím ho! Už se domů nevrátím! Přísahám, že se nevrátím!“

Zoé vzdychla. Kruci, řekla si, Isabelle Mangeain-Dupuiová spí s nějakým plešatým chlápkem, kterého potkala na Meetic. Když si změnila jméno, museli jí do hlavy nejspíš vrazit i nový mozek.

Zoé si pamatovala Gaétanovu matku: křehká a neduživá, stín, který se třásl v županu, běhal za dětmi a líbal je, ale pak se zničehonic zastavil, jako by zapomněl, proč se rozběhl, a často pronášel nepochopitelné věty jako například: „Ty jsi malá krásná holčička, jíš Veselou krávu?“

Musela se změnit. Musela, protože přestala brát antidepresiva. Ale od té doby se dopovala chlápky z Meetic! Ve třídě byly holky, které říkaly, že je to fajn. Nemusí se ztrácet čas dlouhými diskusemi. Já se ti líbím, ty se mi líbíš, tak hop do postele a dáme si kolu s rumem. Určitě se jen vychloubaly, ale ji by vyděsilo, kdyby měla skočit do postele s neznámým chlápkem. S Gaétanem to ještě neudělali. Čekali.

Spávala se starým svetrem, který jí nechal. Jenomže už nevoněl. Ráda strkala nos do každé skuliny ve vlně, ale ať ho kousala, hladila a škrábala sebevíc, necítila už vůbec nic. Až Gaétan přijede do Paříže, vrátí mu ho.

Odpověděla Gaétanovi. Napsala, že chápe, že není moc příjemné dozvědět se, že jeho matka spí s Plešounem, kterého poznala přes Meetic, ale že není sám, kdo má problémy, do třídy s ní chodí holka, která má dvě mámy, a obě chtějí chodit na třídní schůzky, jenže ta holka – jmenuje Noémie – Zoé řekla, že nechce, aby celá škola věděla, že má dvě mámy. Bere Zoé jako svou důvěrnici, protože ví, že prožila galeje s otcem. Slíbily si, že až budou obě staré, až jim bude čtyřicet, dají si spolu růžové víno a řeknou si, že nejsou stejné jako jejich rodiče. Že vydržely všechno.

„Ale je pravda, že dvě mámy jsou otravné stejně jako pro tebe sako a tenisky toho Plešouna,“ napsala Zoé. „To mi připomnělo, že jsem dnes večer po návratu ze školy viděla, jak se do vašeho bývalého bytu stěhují noví majitelé. Je divné vidět cizí lidi u tebe doma…“

Nikdy ji ke Gaétanovi nepozvali. Jeho rodiče mu zakazovali zvát si kamarády. Se Zoé se scházel ve sklepě Paula Mersona. Tam se poprvé políbili.

Když viděla stěhováky v Gaétanově bytě, nahlédla dovnitř a spatřila dva pány, jednoho asi tak pětatřicetiletého a druhého staršího. Diskutovali o rozmístění nábytku. Vypadalo to, že se nemůžou shodnout, a tón jejich řeči stoupal. „Říkali jsme, že tohle bude náš pokoj,“ křičel ten mladší, „tak sem dáme naši postel a už o tom nebudeme mluvit!“

Jejich postel! Spali spolu v jedné posteli!

„… víš, kdo teď u tebe bydlí? Dva teplouši. Jeden starší a jeden mladší… Yves Léger a Manuel Lopez. Aspoň tak to mají napsané na zvonku. Nechali byt vymalovat a všechno změnili, ten starší mluví o své kanceláři a ten mladší o své tělocvičně. Co asi takoví chlápci dělají? Chceš se vsadit?“

Hlavně chtěla, aby přišel na jiné myšlenky a myslel na něco jiného.

„… a byt Van den Brockových taky prodali. Bydlí tam teď docela příjemný pár. Pan a paní Boissonovi. Mohli by se klidně jmenovat Rybovi, protože mají oči jako studená ryba. Jejich dva synové je chodí navštěvovat každou neděli. Dvě tlusté hlavy, říkala mi to Iphigénie. Měl bys vidět, jak při tom špulila pusu! Dvě tlusté hlavy s brejlema, pod svetrem do véčka košili zapnutou až ke krku a ulízané vlasy. Stejně oblečení. Deštník pověšený na ruce. Po schodišti kráčejí tak, že zvedají vysoko kolena. Vypadají jak Dupondovi. Nikdy nejezdí výtahem. Otec se tváří přísně; pusu má jako zip a matka vypadá, jako by nikdy v životě neřekla sprosté slovo. Pamatuješ, jak paní Van den Brocková zpívala operní árie a bylo ji slyšet po celém schodišti? Tak teď je s tím konec. Bude tu klidněji, pokud ovšem nejsou ti dva teplouši tanečníci tanga.“

Jestli z něj touto galerií portrétů nevymámí úsměv, tak s literaturou skoncuje. Ráda si zaznamenávala životní detaily. Jako Victor Hugo. Měla moc ráda Victora Huga a Alexandra Dumase. „Ach! Ach! řekla brazilsky, jazykem, který neznala.“ Nad touto větou málem pukla smíchy. Poslala ji Gaétanovi, ale ten se nesmál.

Byla zklamaná.

Pustila si When the rain begins to fall. Nastavila co největší hlasitost, jako pokaždé, když chtěla na něco zapomenout nebo něco oslavit. Houpala se v bocích, zpívala oba hlasy a skončila úplně zpocená a rozhalená a punčocháče ji hrozně škrtily, protože je úplně propotila. Práskla gumou a zařvala, you’ve got to have a dream to just hold on, a poslala Gaétanovi vzdušný polibek. Byl její rainbow in the sky, the sunshine in her life! And I will catch you if you fall…

Dopsala mail, dala si s ním schůzku na Skypu a zeptala se ho, kdy přijede do Paříže. Žádný problém, může bydlet u ní. A jeho matka aspoň bude moct vrkat s Plešounem. Vzápětí zalitovala, že něco takového napsala, a tak to vymazala. Podepsala se „tvoje zamilovaná“.

Právě když stiskla klávesu odeslat, uslyšela klapnutí venkovních dveří. Matka se vracela.

Du Guesclin vyskočil a snažil se Joséphine porazit, takže se musela opřít o zeď, aby se udržela na nohou. Zoé se dala do smíchu.

„Ten pes tě tak miluje! Jak se máš, maminečko?“

„Mám po krk knihovny, už na to nemám věk. A řeknu ti ještě něco: Mám po krk dvanáctého století!“

„Ale budeš habilitovat, viď?“ zeptala se Zoé znepokojeně.

„Samozřejmě. Neboj, ty hloupá. Viděla jsi ty nové sousedy ze čtvrtého patra?“

„Ano. Párek gayů.“

„Jak to víš?“

„Nakoukla jsem do jejich bytu a mají tam jen jednu postel.“

„Dva gayové v bytě Lefloca-Pignela?! Život tropí hlouposti!“

„Mám ti k večeři udělat těstoviny s uzeným lososem?“

„Budu moc ráda. Jsem úplně mrtvá…“

„Vezmu si recept ze svého černého sešitu…“

„Ty ho neznáš zpaměti?“

„Znám, ale radši si ho znovu přečtu, abych si byla jistá, že na nic nezapomenu… Co bych si počala, kdybych ho ztratila?“ vzdychla a nakrčila obočí. „Ten sešit ti odkážu, maminko, je v něm celý můj život!“

Joséphine se usmála a pomyslela si: Je v něm jenom začátek tvého života, drahoušku.

Zoé si do sešitu nezapisovala jen kuchařské recepty, ale pečlivě do něj zaznamenávala, od koho je dostala a za jakých okolností. Zapisovala si rovněž myšlenky a nálady. Pomáhalo jí to najít pevný bod, když se cítila smutná.

Existovaly věci, které by svěřila jen svému sešitu.

„Maminka si myslí, že se z toho vzpamatuje sama, protože to už jednou dokázala, jenomže tenkrát k tomu byla přinucená. Teď jí chybí někdo, kdo by stál po jejím boku. Je příliš křehká. Neměla jednoduchý život… Život jí zničil duši. I když nevím všechno, tohle vím. A já zase musím vstřebat neštěstí, abych ji z něj mohla dostat…“

Byl to tlustý černý sešit. Na jeho desky nalepila fotografie otce, matky, Hortense, Gaétana, své kamarádky Emmy a psa Du Guesclina a vyzdobila ho nálepkami, kartičkami, perlami, kousky slídy, kresbou sluníčka, usmívajícího se měsíčku, vystřiženou pohlednicí Mont Blanku a kouskem nějakého tropického ostrova s palmami a korýši.

K receptu na tagliatelle s uzeným lososem si poznamenala: „Dal mi ho maminčin kamarád Giuseppe. Zajímá se o středověk, stejně jako ona. Zpívá Funiculì, Funiculà a kroutí přitom očima, až je mu vidět bělmo. Nevím, jak to dělá, že mu je vidět jenom to bělmo. Umí taky kouzlit. Mluví velmi dobře francouzsky. Říká, že by moc chtěl holčičku, jako jsem já, protože on má jen dva kluky. Myslím, že je do maminky zamilovaný, ale ona tvrdí, že ne. Od začátku školního roku k nám vždycky, když je v Paříži, přijde na večeři. Jednou po večeři, když jsem dělala gratin z čekankových puků, mi dal recept na těstoviny s uzeným lososem. Zdůraznil, že je to rodinný recept, který zdědil po mamince Giuseppině. Giuseppina znamená italsky Joséphine, a když to říkal, koukal na moji maminku. Je to velmi elegantní muž a nosí kašmírové košile všech možných barev, na nichž má vyšité iniciály. Má krásné šedomodré oči. Je to Ital, což každého hned praští do očí. Úzkostlivě dbá na to, jak dlouho se mají těstoviny vařit; musí se jimi bez přestání míchat, aby se neslepily, a voda se nesmí zapomenout osolit a musí se do ní kápnout trochu olivového oleje. Neříká ,olej‘, ale ,oulej amore‘. Když jsem poprvé chtěla tenhle recept uvařit, upustila jsem lososa na zem a Du Guesclin ho sežral. Byla jsem nejnaštvanější z naštvaných.“

Právě ochutnávala těstoviny s lososem, když někdo zazvonil. Byla to Iphigénie.

Sotva popadala dech, když klesla na židli, kterou jí Joséphine nabídla. Dlaní si přihladila vlasy, což bylo naprosto zbytečné gesto, protože se okamžitě zase naježily v rudý a bleděmodrý trávník. Často měnila barvu vlasů a v poslední době zkoušela čím dál odvážnější odstíny.

„Nezdržím se dlouho, paní Cortèsová. Nechala jsem děti doma samotné a vy se zrovna chystáte k jídlu… Ale musím s vámi nutně mluvit… Dostala jsem dopis z obvodního úřadu. Chtějí mi vzít domovnictví!“

„Jak to? Na to nemají právo! Zoé, podej mi prosím tě sůl.“

„Cože, není to dost slané? Ale udělala jsem to přesně, jak mi Giuseppe říkal…“

Iphigénie nedočkavě pokračovala:

„Ale ano, paní Cortèsová, mají všechna práva. Někdo si dělá zálusk na mé domovnictví už od chvíle, co jste mě doporučila. Chce moje místo. Já to vím, trochu jsem čmuchala a informovala se. Vypadá zřejmě mnohem líp než já – nosí twinset a náhrdelník z bílých perel – a v baráku jsou lidi, kteří si stěžují, že nejsem dost na úrovni. Co chtějí? Abych mluvila řecky a latinsky a dávala lekce z etikety? Upřímně, paní Cortèsová… Chtěli by mít za správcovou ženskou, která vystoupila přímo z Jupiterova stehna?“

Potřásla hlavou a svůj nesouhlas vyjádřila zatroubením na rty.

„Víte, odkud ty útoky přicházejí, Iphigénie?“

„Ode všech, paní Cortèsová! Tady všem hoří koudel u zadku… Tuhle jsem si hrála s dětmi. Převlíkla jsem se za Obelixe, strčila si do kalhot dva polštáře a nasadila kastrol na hlavu a právě v tu chvíli zaklepala paní Pinarelliová. Bylo devět hodin večer, je to můj soukromý život, v devět hodin večer! Otevřela jsem a ona málem spolkla svůj zmijí jazyk! Řekla, že je celá pryč z toho, co provádíme, a tykala mi! Já jí taky neříkám ,Éliane‘, ale říkám ,paní‘! A taky se jí neptám, jestli je normální, že s ní pořád bydlí její padesátiletý syn.“

„Dobře, zavolám na úřad… Zítra, slibuji…“

„Ještě něco vám řeknu, paní Cortèsová. Na úřadě… Myslím, že oni… Zamnula palcem a ukazováčkem.“

„Že něco chystají…,“ přeložila její gesto Joséphine. „S kým?“

„S tou ženskou, co má zálusk na to domovnictví. Jsem si tím jistá! Bliká výstražné světýlko mého šestého smyslu a říká mi, že jsem v nebezpečí a že bych mohla mít potíže.“

„Uvidím, co se dá dělat, Iphigénie. Dám vám vědět, slibuji.“

„Na vás si tolik nedovolí, paní Cortèsová. Musí vás vyslechnout. Za prvé proto, že jste osobnost, a za druhé kvůli tomu, co se stalo vaší sestře.“

Zase udělala ten zvláštní zvuk pusou.

„Poslechnou vás.“

„Řekla jste o tom panu Sandozovi?“ zeptala se Zoé, která by ráda provdala Iphigénii za pana Sandoze.

Pan Sandoz jí dělal starosti svým vzdycháním. Potkávala ho často u vchodových dveří. Nebo v domovnické lóži. V bílém nepromokavém plášti, který nosil, i když třeba nepršelo, vypadal důstojně a smutně. Pokožku měl našedlou. Zoé si říkala, že vypadá jako vyhaslý krb. Možná chyběla jen sirka, aby v něm zapálila oheň. Z profilu bylo vidět, jak se trochu ohýbá, jako by se chtěl stát neviditelným.

„Ne. Proč bych mu to měla říkat? To je divný nápad!“

„Já nevím. Možná byste byli ve dvou silnější… A pak, víte, on toho hodně prožil. Vyprávěl mi o svém životě. O životě, který žil, než prošel tou velkou zkouškou, která ho málem zabila…“

„Ach,“ řekla Iphigénie, kterou vůbec nezajímalo, co Zoé vypráví.

„Kdysi pracoval u filmu. Může vám vyprávět o spoustě hvězd. Hodně jich znal… Začínal úplně mladičký při natáčení ve starodávné Paříži. Fungoval jako kluk pro všechno. Může mít nějaké známosti.“

„Ale já nejsem žádná hvězda, jsem domovnice. O světě domovnic ví houby!“

„Člověk nikdy neví…,“ vzdychla Zoé tajemně.

„Vždycky jsem si poradila sama, tak se teď nebudu vdávat jen kvůli tomu, abych čelila nespravedlnosti!“ vypískla Iphigénie. „A víte co? Lhal mi o svém věku. Tuhle večer mu vypadly z náprsní kapsy doklady, já jsem je sebrala a mrkla se na jeho občanku. Páni! Ubral si pět let. Není mu šedesát, ale pětašedesát! Pokud jsem dobře počítala… Chce se dělat krásnějším, zajímavějším. Ostatně takoví dobráci nosí jen problémy, věř mi, Zoé. Utíkej před nimi, dokud máš špetku zdravého rozumu…“

„Ve dvou se to lépe táhne, není to tak smutné…,“ protestovala Zoé a pomyslela na vyhaslý krb pana Sandoze.

Iphigénie vstala, posbírala rtěnku a bonbóny, které jí vypadly z kapsy, cestou troubila na ústa a opakovala: „Láska, láska, jako by to bylo řešení.“

Joséphine a Zoé slyšely cvaknout dveře.

„Tak ty ses nám znovu proměnila v sestřičku chudých,“ usmála se Zoé.

„Sestřička chudých si jde lehnout a o všem bude přemýšlet zítra. V kolik vstáváš?“

***

Josiane vešla do salonu, kde byl její syn Junior. Vracela se z nákupního centra a nesla papírové pytle plné čerstvého ovoce, ryb s lesklými břichy, chlorofylově zelené zeleniny, sezónního ovoce, kýty z telete, které ještě nedávno sálo matčino mléko, rolí papírových ubrousků, čisticích prostředků, láhví minerálek a pomerančového džusu.

Zůstala stát a lítostivým pohledem hleděla na syna. Seděl v křesle a na kolenou měl položenou knihu. Byl oblečený jako anglický školák, měl na sobě šedé flanelové kalhoty, bleděmodrý blejzr, bílou košili, zeleno-modře pruhovanou kravatu a černé tenisky. Malý pán. Četl si a takřka ani nezvedl oči, když matka vstoupila.

„Juniore…“

„Ano, matko…“

„Kde je Gladys?“

Gladys byla poslední ze zaměstnankyň najatých pro domácí práce. Mladá, štíhlá a vysoká Mauritánka, jež se při utírání prachu vlnila v bocích v rytmu cédéčka z hifi věže. Pomalá a nonšalantní dívka, která měla navíc tu skvělou vlastnost, že milovala děti. A Boha. Předčítala Juniorovi z bible a klepla ho přes prsty pokaždé, když se dovolával Ježíška. „Říká se Ježíš! Ježíš je velký, Ježíš je Bůh, Ježíš je velký Bůh a ty ho musíš každý den opěvovat. Aleluja! Bůh je náš pastýř, vede nás k zeleným pastvinám a ke štěstí.“ Junior byl jejími slovy okouzlen a Josiane se ulevilo, že konečně našla vychovatelku, kterou snad bude akceptovat.

„Odešla…“

„Jak odešla? Odešla nakupovat, na poštu, odešla koupit lego…?“

Junior při zmínce o stavebnici pokrčil rameny.

„Lego pro koho? Ty si s ním ve svém věku ještě hraješ?“

„Juniore!“ křikla Josiane. „Dost! Přestaň s tím… S tím…“

„Zesměšňováním. Ano, máš pravdu, matko, byl jsem neposlušný… Prosím, abys mi to odpustila…“

„A PŘESTAŇ MI ŘÍKAT MATKO! Jsem tvoje maminka, ne matka!“

Vrátil se ke své knize a Josiane klesla na pohovku z černé kůže, máchala rukama jako kadidelnicí a snažila se v tom zorientovat.

„Pane Bože! Pane Bože! Co jsem ti udělala, že jsi mi poslal tohohle… tohohle…“

Nemohla najít slovo, které by dokázalo Juniora charakterizovat. S maximálním úsilím se vzpamatovala a zeptala se:

„Kam tedy Gladys odešla?“

„Dala výpověď. Už mě nemohla snést. Tvrdila, že nemůže uklízet a zároveň mi číst La Bruyèrovy Charaktery. Navíc tvrdí, že to je kniha o smrti a mrtvole, že nesmíme obtěžovat mrtvé a že jsme až příliš zaujatí tímto tématem.“

„Odešla…,“ opakovala Josiane a zabořila se do pohovky. „To není možné, Juniore, je šestá za půl roku.“

„Pozoruhodné. Měli jsme tedy jednu na každý měsíc.“

„Ale cos jí udělal? Vždyť to vypadalo, že si už na tebe zvykla.“

„Kvůli tomu staroušovi La Bruyèrovi jí naskočila kopřivka. Tvrdila, že mu nerozumí, že to není napsané francouzsky a že se nám těmi zmatenými verši vysmívá jeho mrtvola. Žádala mě, abych se vrátil na zem, do současnosti, a já jsem ji, abych jí udělal radost a nějak ji zaměstnal, poprosil, aby mi sehnala mokasíny mé velikosti, protože ty tenisky mi vůbec nejdou k oblečení. Prohlásila, že to je nemožné, a protože já jsem trval na svém, hrozně se rozzlobila a sundala si zástěru. Od té chvíle se snažím naučit se číst sám a myslím, že to dokážu. Když spojím zvuky a slabiky a budu pracovat s binomy, nebude to tak komplikované…“

„Pane Bože! Pane Bože!“ naříkala Josiane. „Co jsi to z něj udělal? Uvědomuješ si, Juniore, že ti jsou dva roky? Není ti čtrnáct!“

„Stačí, když budeš roky počítat jako u psovitých šelem, znásobíš sedmi a dostaneš čtrnáct… Nakonec jsem lepší než pes.“

A když spatřil matčin ohromený výraz, soucitně dodal:

„Neboj se, má drahá matko, dokážu se v životě o sebe postarat sám, nedělám si žádné starosti… Co jsi koupila dobrého? Voní to čerstvou zeleninou a šťavnatým mangem.“

Josiane ho neposlouchala. Přemýšlela. Celé roky jsem chtěla dítě, čekala jsem měsíce a měsíce, doufala, radila se s odborníky a ten den, kdy jsem se konečně, konečně dozvěděla, že v sobě nosím dítě, byl tím nejšťastnějším v mém životě… Pamatovala si, jak šla přes dvůr Marcelova podniku za svou kamarádkou Ginette a oznámila jí tu skvělou zprávu, jak se bála, že rozbila vajíčko ve svém břiše, když si zvrtla kotník a upadla na dlažbu, jak se pak spolu s Marcelem radovali… Snila o děťátku, snila, jak mu obleče modré dupačky a bude líbat jeho sladké ručičky, jak ho bude učit prvním krůčkům, psát první písmena, jak bude luštit první slůvka, snila, že od něj bude dostávat blahopřání ke Dni matek nadepsané neumnými, klopýtavými větami, větami, jejichž nešikovnost se rozpustí ve štěstí, větami, které budou barevnými kaňkami koktat „hodně štěstí, maminko“…

Snila.

Snila, že ho bude vodit do parku Monceau, že mu přiváže k zápěstí žirafu na kolečkách a bude se dívat, jak s ní jezdí po cestičkách vysypaných bílými kamínky pod vysokýmičervenými javory. Snila, že se umaže čokoládou a ona ho pak bude čistit a přitom hubovat, copak jsi to udělal, chlapečku, srdíčko moje, a pak ho přitiskne k sobě, tak šťastná, tak šťastná, bude ho držet v teple svých ňader, houpat a hubovat, protože neuměla houpat a přitom nehubovat. Snila, že ho povede do první třídy, že ho předá učitelce, že se na něj bude dívat skrz okno a mávat, jen běž, jen běž, že si nebude jistá, jestli nebude křičet, kdyžuvidí, jak odchází, snila, že ho bude učit vybarvovat, houpat se na houpačce, házet chleba kachnám, říkat hloupá rozpočítávadla, jak bude pršet a on bude celý mokrý, jak bude svátek žab a oba se budou smát, protože on nedokáže vyslovit slovo žába.

Snila…

Snila o všech věcech, o jedné za druhou, pomalu a něžně, jak s ním poroste, jak ho bude držet za ruku a doprovázet na dlouhé cestě životem.

Snila, že bude mít dítě stejné jako všechny děti na světě.

A teď před sebou měla hypernadaného chlapce, který se ve dvou letech chce naučit číst z La Bruyèrových Charakterů. A co je to vlastně ten binom?

Zvedla oči a pozorovala syna. Zavřel knihu a laskavě na ni pohlédl. Vzdychla… a hladila přitom zelený konec pórku čouhající z papírového pytle.

„Řekněme si upřímně něco, co je pro mě smutné a bolestné, má drahá matko. Nejsem průměrné dítě a odmítám se chovat jako všichni ti kreténi, se kterými mě nutíš stýkat se v parku… S miminky padajícími na zadek a křičícími a řvoucími, když jim někdo vezme kyblíček.“

„Ale nemůžeš se trochu snažit a chovat se jako chlapečkové tvého věku, aspoň pokud jsme na veřejnosti?“

„Ty se za mě stydíš?“ zeptal se Junior a celý zrudl.

„Ne… Nestydím, jenom se necítím dobře… Chtěla bych být jako všechny ostatní maminky, ale ty neuděláš nic, abys mi pomohl. Když jsme se šli tuhle projít ven, křičel jsi na správcovou ,ahoj, domovnice‘ a ona málem spolkla zubní protézu.“

Junior se dal do smíchu a škrábal se na boku.

„Já tu ženu nemám rád, divně po mně pokukuje a mně je to odporné…“

„Ano, ale já jsem jí musela říct, že špatně slyšela, že jsi křičel úplně jiná slova. Skutečně se na tebe divně dívá a povídala mi, že jsi na svůj věk hrozně dospělý…“

„Předpokládám, že chtěla říct vyspělý.“

„Možná, Juniore, ale kdybys mě měl rád, snažil by ses chovat tak, abych se celý život nemusela bát při myšlence, co se zase stane, až půjdeme ven!“

Junior slíbil, že se bude snažit.

A Josiane se sklíčeně usmála.

Ten den šli do parku Monceau. Junior souhlasil, že si na sebe vezme obleček, který mu navrhla matka a který odpovídal jeho věku. Dětskou kombinézu a teplé punčocháče, ale v kočárku jet odmítl. Vykračoval si dlouhými kroky, aby posílil velký adduktor a slabý plantární sval, jak říkal podkolenním svalům.

Do parku vstoupili jako obvykle těžkými mřížovými vraty, drželi se za ruce a blaženě se usmívali. Josiane se posadila na lavičku a podala Juniorovi míč. Bez protestů si ho vzal a vyhodil, až doskákal k malému, stejně starému chlapečkovi. Jmenoval se Émile a Josiane ho vídala často s jeho matkou, půvabnou ženou, která se na ni vždycky široce usmívala a s níž se toužila spřátelit.

Oba chlapci si spolu chvilku hráli, ale Junior to dělal… jak to říct… s jistým odstupem. Bylo z něj cítit, jak drží na uzdě netrpělivost. Házel míč Émilovi, který se ze dvou pokusů nejmíň jednou zapotácel ve snaze ho chytit a vracel ho jen s obtížemi. „To je ale balík,“ procedil Junior skrz zuby. Émilova matka ho neslyšela. Pozorovala děti dojatým pohledem.

„Jsou milounké, že? Hrají si spolu tak krásně…“

Josiane přisvědčila, šťastná, že je konečně normální matka mající normálního syna, který si normálně hraje s kamarádem svého věku. Bylo krásně, sloupy řeckého templu zářily v bílém oparu, zimní slunce ohřívalo bílý kámen a břízy, buky a kaštany měly holé větve, které ještě nepokryla jinovatka. Královský libanonský cedr, v koruně široký a rozložitý a nedbající bouří, vytvářel spolu s pečlivě přistřiženými trávníky velké zelené skvrny, na nichž si mohly oči odpočinout.

Rozepnula si knoflík vlněného kabátu, aby mohla vzdychnout štěstím. Blížila se hodina svačiny, proto vyndala z tašky balíček zákusků a kojeneckou láhev s pomerančovým džusem. Jako všechny matky. Ja-ko všech-ny mat-ky, slabikovala v duchu ta slova a špičkou boty postrkovala kamínky po cestě.

V tu chvíli se Émilova matka zeptala:

„Co byste řekla tomu, kdyby si váš malý Marcel přišel odpoledne k nám hrát s Émilem? Nebydlíme daleko a my dvě bychom toho mohly využít, dát si čaj a trochu si popovídat.“

Josiane se zmocnilo neskonalé štěstí. Plula v něm a musela se pohledem zachytit červených javorů a zeleného trávníku, aby nepodlehla emocím úplně. Konečně má přítelkyni! Matku, s níž si bude moct vyměňovat kuchařské recepty, léky na bolesti rostoucích zoubků, náhlé horečky či kožní vyrážky, informace o jeslích, školkách a školách. Přímo vrněla štěstím. Našla řešení, jak ukončit své mateřské trápení: Poprosí Juniora, aby si hrál s tímhle chlapečkem každý den několik hodin, během nichž se s ním bude procházet, předvádět ho a dělat ňu ňu ňu, a po zbytek dne ho nechá studovat všechny knihy, historické učebnice a matematické sborníky, jaké si jen bude přát. Není to nakonec tak složité, stačí, aby každý trochu ustoupil.

Celé odpoledne, kdy její samota už byla jen vzdálenou vzpomínkou, kdy si obě děti hrály, zatímco ona se svěřovala nové přítelkyni, si tohle všechno představovala. A kdo ví, přemýšlela s nadšením, mohly bychom dokonce organizovat společné večeře nebo chodit společně ven. Do divadla, do kina. Možná bychom mohly hrát kanastu. Přátelit se. S Marcelem nemáme moc přátel. Tráví tolik času v práci. V jeho věku! Je načase, aby se začal šetřit… Je mu skoro šedesát devět! Není zdravé pracovat jako trestanec na galejích.

Jakmile Junior zaslechl návrh Émilovy matky, strnul v nepříliš elegantní póze – se zadkem vystrčeným dozadu, rukama sevřenýma v pěst a opřenýma v bocích a s tváří zkřivenou při představě dlouhých hodin mučení, které ho čekaly. Sledoval, co Josiane odpoví, a počítal s tím, že odpověď bude záporná. V žádném případě netouží trávit čas s tímhle deformovaným pošukem s plenkami v kalhotách, který ze dvou pokusů nejméně jednou upadne, když chce hodit míč. Zůstal stát, trochu se kymácel, tvář měl rudou hněvem a ignoroval toho trpaslíka, který mu chtěl za každou cenu míč vrátit a motal se, jak si chtěl hrát dál. Když matka odpověděla ano, že by bylo úžasné, kdyby si rozuměly, nakopl míč s takovou silou, že zasáhl hlavu chudáka Émila, jenž se jak široký, tak dlouhý skácel na kamení.

Jeho matka se s výkřikem vztyčila, vzala ho do náruče, proklela Juniora, křičela na něj, že je kriminálník, perverzní potměšilec, vrah a nacista v dupačkách, a s ještě bezvládným Émilem v náručí se dala na útěk, pryč od toho kata.

Ten den Josiane složila balón, žirafu na kolečkách, balíček čokolády a kojeneckou láhev s pomerančovým džusem do tašky, opustila park, naposled se rozhlédla po zelených trávnících a hleděla na malý kamenný templ, červený javor a bílé cestičky, jako by chtěla říct sbohem ztracenému ráji.

Synovi neřekla ani slovo a kráčela jako uražená královna.

Rozčilený Junior ji předešel a brumlal si pro sebe, že nikomu nemůže důvěřovat, že souhlasil, že si bude hrát jen proto, aby matce udělal radost, ale že v žádném případě nemůže přistoupit na to, že stráví celé odpoledne s ignorantem, protivou a hlupákem, který si ani neuvědomuje, jak je otravný. Chytrý kluk by pochopil, že se jen snaží tvářit vstřícně. Netrval by na ničem. Sám by zahodil míč a poslal Juniora zpátky do jeho milované samoty. Vím, že je život plný hlupáků, myslel si Junior, a že si člověk musí na tuto obtížnou realitu zvyknout, ale ten Émile mě otrávil až moc. Ať mi matka najde někoho silného v matematice nebo někoho, kdo umí vyrábět rakety. Naučím se základy kvadratury a poznám sílu centrifugy. To všechno jsem už věděl, jen si musím osvěžit paměť.

Už byli skoro doma, a když obcházeli stánek s novinami, Junior zpozoroval na stojánku časopis, k němuž byla v plastickém obalu přiložena buzola. Zastavil se a začal slintat radostí. Buzola! Neuměl říct proč, ale tahle věc mu připadala důvěrně známá. Kde už buzolu viděl? V nějaké obrázkové knížce? Na otcově psacím stole? Nebo někdy v jiném životě…

Ukázal prstem na časopis, v němž se nacházel onen drahocenný objekt, a prohlásil:

„Tohle chci!“

Josiane otočila hlavu a kývla, aby pokračoval v chůzi.

„Chci buzolu… Chci vědět, jak funguje.“

„Nedostaneš nic. Choval ses hnusně. Jsi malý, sobecký a krutý kluk.“

„Nejsem ani sobecký, ani krutý. Jsem zvědavý. Toužím se něco dozvědět. Odmítám si hrát s miminkem a chci vědět, jak funguje buzola…“

Josiane ho popadla za ruku a vlekla ke dveřím jejich domu. Junior se vzepřel, zabořil paty do dlažby a snažil se matku zadržet, jenže ta jej nakonec vzala do náruče, strčila do výtahu, vrazila mu dvě facky, zavedla ho do jeho pokoje a tam ho zamkla.

Junior zrudl, začal ze všech sil bušit do dveří a křičel:

„Nenávidím ženy! Jsou to stupidní a vychloubačné kokety, které myslí jen na svoje potěšení a slouží mužům! Až budu velký, budu homosexuál…“

Josiane si ucpala uši a s pláčem odešla do kuchyně.

Plakala dlouho, plakala srdceryvně, plakala nad svým snem o šťastné matce. Utěšovala se tím, že si říkala, že to je osud všech matek, že všechny touží po dokonalém dítěti podle jejich představ a doufají, že jim nebesa pošlou potomka, s nímž si budou dobře rozumět. Kdyby měla štěstí, dostala by malého Émila, ale protože štěstí neměla, musí si na to zvyknout.

Šla osvobodit syna a odemkla dveře jeho pokoje.

Ležel na koberci zabalený do zmačkaných šatů. Křičel, zuřil a tak bušil na dveře, že se z toho nakonec vyčerpaně zhroutil a usnul spánkem statečných mužů, kteří tři dny a tři noci mávali mečem. Rezavé kadeře měl rozcuchané a na krku, tvářích a hrudi mu vyskákaly červené fleky. Z úst a namáhaných hlasivek vycházelo tiché chrápání. Vyčerpaný Herkules ležící na zemi v horečkách a rozpálený hněvem.

Klekla si vedle něj. Dívala se, jak spí. Pomyslela si, že když spí, je to děťátko, moje děťátko. Patří mi. Dlouho jej pozorovala, pak ho zvedla, položila do klína jako opice své mládě, kolébala ho a zpívala mu: „Maminko, lodičky plující po vodě mají nožičky, ano, můj hlupáčku, kdyby je neměly, nechodily by…“

Junior otevřel oči a prohlásil, že je to naprosto pitomá písnička.

„Ta matka je hloupá, to dítě ne,“ protestoval, napůl probuzený. „Lodičky nemají nožičky!“

„Spi, děťátko, spi… Maminka je tady, miluje tě a chrání…“

Zrudl štěstím, zabořil hlavu a ruce do matčina klína a ona ho se slzami v očích k sobě přitiskla, objala a ve tmě pokoje mu dál zpívala.

„Maminko…“

Josiane se při jeho něžném oslovení zachvěla a znovu ho k sobě přitiskla.

„Maminko, víš proč La Bruyère napsal Charaktery?“

„Ne, moje milované děťátko, ale ty mi to jistě řekneš…“

Zůstal zabořený v jejím klíně a potichu začal vysvětlovat.

„Víš, měl strašně rád jednu dívku, jejíž otec byl tiskař a jmenoval se Michallet. Miloval ji čistou láskou. Naplňovala jeho duši krásou. Jednoho dne se zeptal, co by mohl udělat, aby si tu dívku mohl vzít, protože nemělavůbec žádné věno. A tak šel za jejím otcem a dal mu rukopisCharakterů, na kterém pracoval už dlouhé roky. Řekl mu: ,Tady máte, můj pane, vytiskněte tuhle knihu, a když na ní vyděláte, bude výdělek patřit vaší dceři a bude tvořit její věno.‘A Michallet to udělal a slečna Michalletová měla krásnou svatbu… Není to úžasné, maminko?“

„Ano, děťátko, je to úžasné. Vyprávěj mi ještě o La Bruyèrovi. Připadá mi jako zajímavý člověk…“

„Víš, musíš ho hlavně číst… Až budu umět plynně číst, budu ti z něj předčítat. Nebudeme muset chodit do parku. Zůstaneme spolu sami dva a já tě naučím spoustu báječných věcí… Chci se totiž naučit řecky a latinsky, abych mohl číst Sofokla a Cicera v originále.“

Nakrčil obočí, zdálo se, že přemýšlí, a pak dodal:

„Maminko, co to mělo před chvílí znamenat? Copak jsi neviděla, jak byl ten Émile hloupý a nešikovný?“

Josiane vzala kadeř rezatých vlasů mezi prsty a začala si ji obtáčet jako dlouhou nit, jako při tkaní látek.

„Hrozně bych si přála, abys byl jako ostatní, jako všechny děti v tvém věku… Nechci génia, chci dvouleté děťátko.“

Junior chvíli mlčel a pak řekl:

„To nechápu. Ušetřím tě přece tolika starostí, když se budu vychovávat sám… Myslel jsem, že na mě budeš pyšná. Víš, bolí mě, že mě nebereš takového, jaký jsem… Nevidíš, jak jsem jiný! Ale copak si neuvědomuješ, jak tě mám rád a jak se strašně snažím zalíbit se ti? Copak se musím kvůli tomu, že jsem jiný, chovat předepsaným způsobem?“

Josiane vypukla v pláč a dusila ho v polibcích zmáčených slzami.

„Je mi to líto, děťátko, líto… Snažme se oba najít chvíle, jako je tahle, kdy se moje srdce rozplývá a mám pocit, že jsi můj, a slibuji, že ti už nikdy nebudu vnucovat toho hloupého Émila.“

Zívl si a zeptal se: „Slibuješ?“

Zašeptala „slibuji“ a on vzápětí upadl do hlubokého spánku.

Když ten večer vklouzl Marcel Grobz do manželské postele a tlustými prsty začal laskat zrzavé chloupky na něžném těle své ženy, Josiane ho odstrčila a řekla:

„Musíme si promluvit…“

„O čem?“ zeptal se a zašklebil.

Celý den čekal na tu magickou chvíli, kdy si lehne na tělo Josiane, pomaličku a mocně do ní pronikne a bude jí šeptat do ucha něžná slůvka, která si uchovával v paměti mezi všemi těmi papíry k podpisu, kolonkami, požáry, jež bylo nutné uhasit, při jednání s čínským dodavatelem a výrobcem kuchyňského nábytku, který odmítal snížit marži.

„O tvém synovi. Dnes jsem ho přistihla, jak si čte La Bruyèrovy Charaktery.“

„To je panečku kujón! Já ho mám tak rád! Jsem na něj tak pyšný! Můj syn, moje krev, můj velekněz!“

„A to není všechno. Vyprávěl mi příběh La Bruyèra a uzavřel ho tím, že se chce naučit řecky a latinsky, aby mohl číst klasiky v originále…“

Marcel Grobz zajásal a poškrábal si břicho.

„To je přece normální! Je to můj syn! Kdyby mě od toho tolik nezrazovali, tak bych se taky učil latinu, řečtinu, filozofii a geometrii.“

„Hloupost! Ty jsi byl normální dítě, já jsem byla normální dítě, ale vyrobili jsme zrůdu!“

„Kdepak, kdepak… Víš, holčičko, oba nás vychovávali pořádnými fackami a považovali nás napůl za póvl. A teď máme génia… Není život krásný?“

„Jenomže Gladys, naše poslední zaměstnankyně…“

Marcel se snažil rozpomenout. V poslední době asistoval celému defilé zaměstnanců. Nikdo nezůstal, i když plat byl dobrý a pracovní podmínky luxusní. Josiane byla slušná zaměstnavatelka, nebála se namočit si ruce v pracím prášku a sjela by každého, kdo by si troufl mluvit o její „služce“ nějak hanlivě. Sama byla tak dlouho služkou.

„Sbalila si kufry. A víš proč?“

Marcel potlačoval smích.

„Ne,“ podařilo se mu ze sebe vypravit dřív, než se rozchechtal.

„Kvůli Juniorovi. Chtěl, aby mu četla, ale ona chtěla uklízet!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Veverky z Central Parku bývají v pondělí smutné.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.