1000 věcí,
co mě serou

…one hate is never enough…

Copyright © Achjo Bitch, 2013

Copyright © Attila, Bič Boží, 2013

Copyright © Curvekiller, 2013

Copyright © miluu, 2013

© Nakladatelství PLOT, 2013

ISBN 978‒80‒7428‒203‒4 (verze EPUB)

ISBN 978‒80‒7428‒204‒1 (verze MOBI)

ISBN 978‒80‒7428‒197‒6 (tištěná verze)

PŘEDMLUVA

Opravdu se často musim smát sám sobě, protože ve chvíli, kdy si člověk uvědomí vlastní tragikomičnost, má tak trochu ve válce sám se sebou vyhráno. A taky se dobře pobaví. Zaťatá pozitivita za každou cenu je nuda, stejně jako fatální znechucení světem. Pravda je nezachytitelná a možná je to skutečně jen myšlenkovej konstrukt, vytvořenej lidma uprostřed chaosu universa jen proto, aby se nezbláznili. Snažíme se sami sebe navzájem přesvědčovat, že jsme schopni se v určitých názorech shodnout, je to náš opěrný bod uprostřed bezbřehý relativity. Ale přes všechnu tuhle ambiciózní víru v jednoznačnost jsou věci hnusný i krásný zároveň, žvásty opilce dokážou bejt vtipný i otravný dohromady a například smutek může někdy fungovat jako intimní a tak trochu příjemnej stav. Tím vším chci říct, že je možný nenávidět a milovat současně. To, co mě sralo, jsem velmi často později přijal za svý. Stalo se mi to například s československou předrevoluční architekturou, kterou jsem jako puberťák odmítal až fanaticky, měl jsem potřebu o ní mluvit a pohoršovat se nad její absurditou. Až později mi došlo, že mě ty domy vlastně magnetizovaly a já si s nima vlastně jen neuměl poradit, nerozuměl jsem jim. Neporozumění je totiž velmi častou příčinou negace, člověk nečte mapu, ztratí se a začne nadávat jak špaček. Pak po městě běhá spousta nasranejch tukanů a vykřikujou svoje litanije furt dokola, prožívaj svůj nezvratnej cyklus neštěstí jako zaseklá deska. Někdy jsem s nima a někdy se jim směju. Tak je to ale v pořádku. Když mluvíme o ostatních blbcích, měli bysme si uvědomit, že kus pořádnýho blbce je v každym z nás.

Vladimir 518, Praha, 29. 10. 2013

O autorech

Achjo Bitch (*1988) se po kratší sluníčkovo-vyčazené pauze vrátila k tomu, co je v životě opravdu důležité, a to je vylejvání si vzteku na internetech. Matička-spoluzakladatelka 1000 věcí, co mě serou píše hejty každý čtvrtek. Manželka-studentka dělí svůj čas mezi školu, kuchyni a jakýkoliv podnik, kde se podává vinný střik.

Attila, Bič Boží (*1978) po šesti letech práce televizního scenáristy pomalu, ale jistě přestává nenávidět věci a začíná poznávat kouzlo upřímné misantropie. Naštěstí je otcem jedenapůlletého syna, díky čemuž ještě nezavrhnul lidstvo jako takové. Přesto nepřestává doufat v příchod Mesiáše, a když bude nejhůř, je připraven se této role ujmout.

Curvekiller (*1983) je v Praze za náplavu, v Brně za zasranýho cajzla. Miluje filmy, pivo, zábavnou společnost a holky, který neprudí. Dlouho psal jen o filmech, ale od října 2012 už hejtuje o všem. Má čtyři vysokoškolské diplomy, ale beztak se živí prací, na kterou nepotřebuje univerzitní kvalifikaci. Spoluutvářel podobu i obsah desítek českých webů, psaní ale nechává čím dál tím častěji na jiných – protože radši píše pro radost než na povel.

#401
ŽE JSEM NA 1000 VĚCÍ ZŮSTAL SÁM

Autor:
Attila, Bič Boží

Datum:
29. června, 2012

„Tisíc věcí, co mě serou,“ řekla před rokem a půl Achjo Bitch po krátký debatě a já hned věděl, že to nejdůležitější, tedy jasnej a přiléhavej název blogu, teda máme; spočítal jsem si, že rok má přibližně 350 dní, hejt budeme publikovat přibližně v pěti sedminách z nich, což je 250 hejtů na rok, takže jsou před náma čtyři roky psaní. Doufám, že ta holka ví, do čeho jde, říkal jsem si v duchu; já určitý tušení měl, předchozí blog jsem vydržel psát skoro šest let.

Jak se ukazuje, nevěděla (#400). Co na to říct? Jasně, mít blog s Achjo Bitch pochopitelně přináší spoustu nasrávacích okamžiků, o většině z nich jsem se už vyjadřoval v hanopise (#100). Jasně, taky jsem poslední dobou cítil, že některý hejty si Achjo Bitch trochu tahá z paty, ale pořád bylo super mít parťáka. Ve dvou se to prostě vždycky lépe táhne, takže mě vážně sere, že Achjo Bitch končí.

Na druhou stranu jsem jí to nijak nerozmlouval; dobře vím, že psát takhle dlouho dva a půl článku týdně v podstatě za nic je pekelnej úkol, dokonce i pro mě, kterej má s psaním mnohem víc zkušeností než nebohá Achjo Bitch, který tak stejně patří můj obrovskej respekt, že to vydržela až doteď.

Nejsem sebevrah, abych se snažil vám výpadek Achjo Bitch nahradit plně. Ode dneška bude novej hejt každý pondělí, středu a pátek (pokud nebude svátek). Rok má asi 350 dní a budu psát ve třech sedminách z nich, což dává 150 příspěvků za rok, mám jich tedy ještě šest set před sebou. Takže jsou přede mnou čtyři roky. Hm. Nemůžu si pomoct, ale mám divnej pocit déjà vu.

P.S. Jak se brzy v téhle knize ukáže, byl odchod Achjo Bitch jenom dočasný – mnohem dočasnější než neblahé paměti pobyt spřátelených vojsk na českém území.

#402
PETE DOHERTY

Autor:
Attila, Bič Boží

Datum:
2. července 2012

Obávám se, že ne každý čtenář 1000 věcí zná jméno Peta Dohertyho, takže pro začátek nejprve stručné shrnutí. Pete Doherty je jedna z mejch rockovejch ikon, zakladatel skupin The Libertines a Babyshambles, který považuju za jedny z nejlepších indie záležitostí, který v Británii v tomhle století vznikly. Poslední desku natočil Doherty jako sólovku a už to takovej šlágr nebyl, ale pořád bylo jeho jméno na plakátě festivalu Rock for People jedním z hlavních důvodů, proč jsem chtěl letos do Hradce Králové vyrazit.

Jenže před pár dny vyšla informace, že Doherty nepřijede. Jasně, takový věci se občas stávaj – už v červnu jsem se náramně těšil na koncert Sinéad O’Connor, kterej byl taky zrušenej. Jenže důvodem, proč nepřijela plešatá zpěvačka, byly deprese – což je věc, kterou bohužel sakra dobře znám (#487), takže bejt na ni nasranej dost dobře nemůžu.

U Dohertyho je to ovšem úplně jinak. Doherty je totiž kromě neuvěřitelně talentovanýho muzikanta taky neuvěřitelně talentovaná smaha. Znáte to, smaha ke smaze sedá, takže není divu, že to byl náramnej kámoš nedávno zesnulý koňský hlavy Amy Winehouse, což je myslim dost solidní reference. Zkrátka: kdyby existovalo mistrovství světa ve šňupání, vážně bych nevěděl, jestli si vsadit na Charlieho Sheena nebo na Dohertyho.

Já teda rozhodně nejsem nějakej svatej bojovník proti drogám, ale čeho je moc, toho je příliš; a Doherty se na Rock for People vysral z prostýho důvodu, že poslední dobou holt smaží nějak moc, takže místo ježdění po fesťákách hodlá strávit nějakou dobu v odmašťovně. Ještě navíc v Thajsku. Ty vole, v Thajsku. To je přesně ta ideální země na odvykačku.

#403
POZDNÍ BLIKÁNÍ

Autor:
Attila, Bič Boží

Datum:
4. července 2012

Helejte se, já rozhodně nejsem žádnej Schumacher. Myslim, že většina chlapů, který auto používaj dnes a denně, by označilo můj styl jízdy jako připosranej; já mám sice radši termín „nevyježděnej“, ale v podstatě na tu první charakteristiku nemůžu říct ani popel. Všímám si ale, že čim je řidič vyježděnější, tím víc zapomíná na takové ty základní civilizační návyky, co nám tloukli do hlavy v autoškole.

Dneska mám konkrétně na mysli druhý odstavec paragrafu třicet zákona o provozu na pozemních komunikacích, který říká, že znamení o změně směru jízdy (nejčastěji realizované jako zapnutí blinkru – poznámka Attily) musí řidič dávat včas před započetím jízdního úkonu s ohledem na okolnosti provozu na pozemních komunikacích, zejména na řidiče jedoucí za ním a na povahu jízdního úkonu.

... včas před započetím jízdního úkonu. Znamením o změně směru jízdy oznamuju, že ten směr teprve hodlám změnit. To znamená, že nedávám najevo, že už jsem ho změnil. Rain Man říkal, že javorový sirup má být na stole před palačinkami, jinak je už rozhodně pozdě. Obdobně bych to viděl i já: blikat až v okamžiku, kdy už člověk zahejbá, je v podstatě skoro zbytečný, protože v tom okamžiku si toho už jaksi nevšimne jedině slepej a těch se na našich komunikacích moc nevyskytuje.

Neříkám, že je nutný blikat na liduprázdný dálnici; pokud jsou ale kolem vás jiný auta, nebejvá to úplně od věci. Typickej případ bejvá na kruhovejch objezdech, kde člověk stojí na vjezdu a zleva se šine několik neblikajících vozů. Takže člověk chce počkat, než dotyční projedou okolo něj – jenže dotyční jeden po druhym v poslední chvíli zahnou z kruháče pryč, přitom dvakrát bliknou na pozdrav. Velmi podobný to bývá při přejíždění z pruhu do pruhu, kdy leckterý hustoborci nejdřív kroutěj volantem, pak vyhoděj blinkr (a pak se mrknou do zpětnýho zrcátka). Tudy cesta nevede; jestli někomu připadá, že blikání neni sexy, zkuste si to prosim pěkně v hlavě nějak porovnat, dík.

#404
MICHAL DAVID

Autor:
Attila, Bič Boží

Datum:
9. července 2012

To, že jednou musim napsat hejt na Michala Davida, mi bylo zcela jasný ihned poté, co jsme 1000 věcí založili. U tohohle pána prostě nebylo vyhnutí stejně jako třeba u Paroubka #170; z obou je mi posledních hodně let tak nějak standardně na blití, oba mi svou lacinou podbízivostí přijdou plus mínus stejně slizcí – a ona navíc vrána k vráně sedá, jak je jasný z nedávný fenomenální fotky (bit.ly/davidparoubek).

Chápu, že věci nejsou černobílý, a z pohledu člověka, co osmdesátý léta prožil jenom jako dítě, je těžký hodnotit a odsuzovat míru kolaborace s odpornym režimem, co u nás tenkrát fungoval. Nikdy bych neřekl, že pohrdám Jarkem Nohavicou – je sice jasný, že má nějaký máslo na hlavě, ale houby vim, v jaký byl vlastně situaci, a ještě míň vim, jak bych se v takový situaci zachoval já. Nedávno jsem ale seděl ve Stromovce v kavárně a z rádia se linula Davidova píseň Poupata; složit já něco tak nadšeně patolízalskýho, chodil bych dodnes kanálama.

A nejde jenom o Poupata. Znám lidi, který na oficiálně vydávanou českou hudbu osmdesátejch let nahlížej jako na milý retro. Já si nemůžu pomoct; většina písniček z tý doby mi připadá kýčovitá a neinvenční a Michal David pro mě navždycky zůstane nejtypičtějším a nejděsivějším představitelem komunisty schválenýho braku.

Takže se vám přiznám k jednomu: jsem hokejovej fanoušek a památný vítězství naší repre v Naganu jsem si náramně užil. Jenže triumfální návrat hokejistů na Staroměststký náměstí dal tenkrát příležitost ke comebacku dneska hejtovanýho představitele kolotočářskýho popu; a já bych ochotně vyměnil tohle vítězství i následnejch pět českejch titulů mistra světa v hokeji za to, kdyby tahle kreatura nikdy znova nevylezla z díry.

#405
NES(T)OUDNÉ PR
HUDEBNÍCH FESTIVALŮ

Autor:
Attila, Bič Boží

Datum:
11. července 2012

Do první ligy českých festivalů pro mě už léta patří jenom Rock for People a Colours of Ostrava, který se snaží pravidelně vozit (pro mě) zajímavý interprety ze zahraničí. Pak je tady ještě pěkná řádka festivalů, který se snaží tvářit jako první liga – jenže na plakátech mají pořád stejný československý nudaře a mezi nima jednu dvě vypelichaný pseudohvězdy ze zahraničí.

O co chabější je jejich line-up, o to pilnější bývá jejich PR oddělení. Sázavafest po smrti Michaela Jacksona lítostivě oznámil, jaká je to škoda, neboť příští rok hodlali právě emdžeje do Kácova pozvat. O dva roky později zahrála Amy Winehouse stejným způsobem („chtěli jsme ji pozvat, ale byla drahá“) roli užitečné mrtvoly pro Benátskou noc. Ještě nechutnější pak bylo parazitování na cizím neštěstí, který předvedl Sázavafest po pádu jednoho ze stanů na slovenském festivalu Pohoda, kdy neopomněl fanoušky informovat mj. o tom, že on spolupracuje se společností, která vlastní certifikáty bezpečnosti.

Rock for People se letos nepovedl; kvůli bouřkám bylo zrušeno vystoupení spousty kapel včetně hlavních hvězd Faith No More, čehož hbitě využil festival v Trutnově. Nikdy jsem tam nebyl, vždycky to tam na můj vkus trochu moc smrdělo hipíctvím a pravdoláskařstvím, ale jak se ukázalo, chucpe přístup není cizí ani hipíkům. Tisková zpráva, v níž se trutnovský festival chlubí tím, že nabídl Faith No More náhradní vystoupení, jasně ukazuje, že v Trutnově by dost nutně potřebovali pár facek a míň hulit. Každýmu soudnýmu člověku je samozřejmě jasný, že Faith No More v srpnu v Trutnově nevystoupí, ale proč se na tom nezkusit nějak přiživit.

Když jsem si jejich tiskovou zprávu přečetl celou (bit.ly/trutnov), neměl jsem slov a ta mi chybí vlastně doteď, proto mi dovolte ke zmíněné kauze už jen ocitovat jednoho kamaráda, co provozuje rockový klub, dělal manažera spoustě kapel a vůbec se v muzice orientuje mnohem víc než já: Mě sere to čirý pokrytectví, který je prokvetlý celym festivalem Trutnov, festival lásky a svobody, kde se nejvíc krade a je tam nejvíc rvaček, festival ekologie a udržitelnýho rozvoje, kde je největší bordel, festival kterej soucítí s Rock for People, ale rád by mu vyfouknul největší hvězdu. Ámen.

#406
KLÍŠŤATA

Autor:
Attila, Bič Boží

Datum:
13. července 2012

Jsem chlap. Nebojim se myší, nedělaj mi problémy pavouci, i s vosama a sršněma se vzájemně respektujeme. Jestli mě ale něco děsí, jsou to klíšťata. Fuj, stačí mi to slovo napsat a naskakuje mi husí kůže. Znám opravdu odporný živý organismy, jako jsou třeba Paroubek #170 nebo Michal David #404. I tihle dva pánové jsou ale o trochu vyšší formy života než roztoči.

Je to zvláštní, ale do nějakých patnácti let jsem víkendy a prázdniny pravidelně trávíval z větší části v lesích jižních Čech, kde samozřejmě nebyla o klíšťáky nouze, a vytáčení jejich tělíček zavrtaných kusadly do mého těla byla vcelku obvyklá aktivita. Od té doby se mi ale cizopasníci vyhýbají a ve mně pomalu roste fobie, která nevim, jak se jmenuje.

Zvládnul jsem párkrát s velkym sebezapřením klíště vytáhnout; třeba mýmu šestikilovýmu kocourovi, když byl ještě malý kotě a poprvé a naposled jsem ho zkusil vynést zadovádět si před panelák. Moc nedováděl, spíš čtvrt hodiny ležel přitisknutej břichem k trávníku a členovec se mu mezitím zakusoval do packy; přítelkyně tehdy řekla, že vytáčení klíšťat je chlapská práce, a odešla omdlít, takže nebylo zbytí.

Ale představa, že se ten členovec zakousne do mojí pokožky, je naprosto děsivá – a děsivější s každym dalšim vejletem do hvozdů, ze kterýho si spoluvýletníci přivážej krví nacucaný ektoparazity na nepříjemně citlivejch částech těla a já pořád nic. Bojim se, že až se do mě jednou nějakej zakousne, vrátí mi to všechno i s encefalitidou.

#407
MÁSLOVÝ KRÉM

Autor:
Attila, Bič Boží

Datum:
16. července 2012

V žádném případě bych se neoznačil za člověka, co nemá rád sladký. Mám rád čokoládu, po dobrý zmrzlině bych se mohl utlouct. (Mimochodem dobrou zmrzlinou rozhodně nemyslím mražený krém s přídavkem rostlinného tuku – kdybych někdy pořádal revoluci, tak lidi, co nedělají zmrzlinu ze smetany, by šli ke zdi jako první.)

Existují ovšem sladkosti, kterým se raději vyhýbám, a především jedna záležitost, nazývaná v naší rodině familiérně „dort brňák“, kterou bych nepozřel nikdy. Fakt. Kdyby tu revoluci pořádal někdo s jinými chuťovými preferencemi a dal mi na výběr mezi pozřením kousku Brrrr-ňáku a postavením ke zdi, nechám si zavázat oči a zvolám: „Palte!“

Tahle blahůdka pochází z jihočeské větve mojí rodiny a můj otec si ji pravidelně přává k narozeninám. Nejde ani tak o těsto, to není samo o sobě špatné, jen v dortu v podstatě žádné není; noční můry mám totiž z náplně. Celý korpus je protkán tlustými vrstvami žluté a hnědé substance nazývané máslový krém.

Máslový krém je instantní žlučníkový záchvat. Máslový krém je látka, která porušuje platnost zákona zachování hmoty; nevím, kolik másla je potřeba na sto gramů máslového krému, jsem si ale jistý, že je to mnohem, mnohem víc než sto gramů. Myslím, že množství másla v jednom brňáku by pokrylo spotřebu másla v menší africké zemi na několik let. A já nemám nic proti máslu mezi houskou a šunkou; ale z představy, že si vezmu hroudu másla a zakousnu se do ní, se mi zvedá kufr. A jíst brňák je ještě o něco máslovější.

#408
DIGITÁLNÍ TEPLOMĚRY

Autor:
Attila, Bič Boží

Datum:
18. července 2012

Rtuťový teploměry se už nevyráběj, protože podle EU byly nešetrný k životnímu prostředí. Rtuť je jak známo jedovatá a rozbít takovej teploměr není nic složitýho; sám jsem to zjistil někdy ve třinácti letech, kdy neznaje techniku vyklepávání rtuti nahoru jsem se pokusil simulovat horečku ponořením teploměru do konvice horkého čaje. Chvilku to nedělá nic, ale pak to jde bleskem; doma to raději nezkoušejte.

Kdyby digitální teploměry uměly to, co po nich člověk chce, tedy měřit teplotu, líp než ty starý bekaný rtuťový, neřeknu proti nim ani popel. Nebo kdyby to uměly alespoň stejně dobře. Ale nemůžu si pomoct; jasně, digitální teploměr měří teplotu rozhodně rychleji, ale bohužel úplně blbě.

Nevim, jaký jsou vaše zkušenosti, ale když si teplotu naměřim třikrát za sebou digitálním teploměrem, rozmezí teplot je klidně jeden stupeň Celsia a pak, babo, raď. Třeba jsem blbej já, třeba ten digitál prostě špatně držim, protože se tvar mýho podpaží vymyká evropskejm směrnicím, ale změřit sám sebe digitálním teploměrem se mi prostě nedaří.

A víte co, mě vem čert, stejně neberu tělesnou teplotu jako nějaký dogma, i bez teploměru poznám, kdy je mi natolik blbě, že si musim lehnout. Ale je tady ještě Attila junior; jasně, zatim je, ťuk ťuk do dřeva, zdravej jako ta pověstná řípa, ale dřív nebo později přijde potřeba ho změřit co nejpřesněji. Naštěstí jsem podědil jeden funkční rtuťák. Krev ovšem není voda, takže během synovy puberty bych je asi neměl nechávat o samotě s konvicí horkého čaje…

#409
KDYŽ DLOUHÁ FRONTA
SKONČÍ MNOU

Autor:
Attila, Bič Boží

Datum:
20. července 2012

Jsem docela dobrej ve zdolávání front. Vyznám se v tlačenici a leckterou dlouhou frontu se mi podaří překonat nějakým zlehýnka nečestným a nesportovním způsobem během krátký chvilky. Jasně, není to zrovna vlastnost, kterou bych se hodlal chlubit u posledního soudu, ale zas nemá smysl lhát si do kapsy a tvářit se jako neviňátko.

Nemůžu teda říct, že by mě fronty a priori sraly. Beru je jako rovnocennýho soupeře, na kterýho vyzkoušim svoje tríčky, a když holt žádnej nezafunguje, fronta pro tentokrát vyhrála a já si poctivě stoupnu na konec a odčekám si svoje.

Okamžik, kdy ale vždycky skřípu zubama, nastává, když si takhle stoupnu na konec nějaký obří fronty – a za mě už se nepostaví nikdo. Minutu, dvě. Pět minut. Fronta se pomaličku zkracuje a já ji už bůhvíjak dlouho uzavírám a modlim se, aby si někdo, alespoň jeden jedinej člověk, stoupnul za mě. Protože, co si budeme povídat, lidi, co stojí ve frontě za váma, dávaj tý frontě smysl. Lidi, co stojí ve frontě za váma, vyrovnávaj nespravedlnost tohohle světa do snesitelný podoby.

Jenže nepřijde nikdo. Fronta hlemýždím tempem mizí, já ji uzavírám – a když konečně dojdu na řadu, stoupne si za mě pár lidí a začnou se nahlas bavit o tom, jaká je klika, že tam žádná fronta neni, protože tam většinou fronty bejvaj, a náramný. V takovejch okamžicích nepochybuju o existenci Boha; Boha, kterej má hodně černej smysl pro humor.

#410
KOMÁR V NOCI V LOŽNICI

Autor:
Attila, Bič Boží

Datum:
23. července 2012

Léto, ach léto budiž pochváleno! Léto, kdy se v teplejch mokřadech a bažinách líhne havěť všelijaká, okřídlená, bodavá – a jeden komár se vždycky vzepne k olympijskýmu výkonu a doletí až do mojí ložnice. Vždycky jen pár vteřin před tím, než bych definitivně usnul, se ozve tenoulinký „bzzzzzz“, nejdřív ze vzdálenosti pár metrů a pak se postupně blíží a blíží a jasně dává najevo, že ten sráč má sosák a nebojí se ho použít.

Většinou už jsem natolik rozespalej, že nemám sílu vstát, rozsvítit si a rozdat si to s tou krvežíznivou bestií vis-à-vis. Snažím se tedy orientovat po sluchu, jako lovec bez hnutí očekávám, až uslyším bzučení co nejblíž u ucha – a pak si dám pořádnýho facáka. Komár na chvíli ztichne, mě sice bolí ucho, ale uvnitř mě pomalu roste sladký pocit vítězství – dokud ta svině bodavá nezačne bzučet znova.

Zasáhnout komára ve tmě je prostě zhola nemožný. Na zpětnejch zrcátkách bejvá varování, že předměty mohou být blíže, než se zdá. Co se komárů týká, to varování by mělo bejt postavený jinak: komár lítá vždycky ÚPLNĚ JINDE, než vám podle bzučení připadá. Po cca třetím čtvrtým lepanci na úplně rudý ucho komár ztichne na dlouho. Člověk spokojeně usne, komár, co do tý doby zadržoval dech, se ďábelsky zachechtá a přisaje se.

A ráno se člověk probudí, na kůži má svědivý pupínky a nacpanej komár slastně podřimuje na stěně – a když už ho teda člověk konečně sejme, zůstane po něm na bělostný zdi krvavej flek jako kráva, takže si člověk ani tohle malý vítězství pořádně nevychutná.

#411
ÚPLETOVÁ ČEPICE V LÉTĚ NA HLAVĚ

Autor:
Attila, Bič Boží

Datum:
25. července 2012

Obecně jsem k módním výstřelkům poměrně neutrální. Slyšel jsem, že chlapy třeba často popouzí kalhoty nazývané familiárně nasrávačky, mně to přijde jako mile extravagantní záležitost, neb jsem přesvědčenej, že ošklivý holce nepomůže ani svěcená voda a hezká holka bude hezká i v pytli od mouky.

Jedna z mála záležitostí, která mě ale opravdu popouzí, jsou úpletový čepice, co maj lidi na hlavě v létě. Všimnu si toho občas u nějakejch skejťáků a jenom nad tim nechápavě vrtim hlavou, protože mi to přijde úplně na hlavu padlý: ty čepice vypadaj jako poměrně hřejivý, což zrovna neni vlastnost, kterou bych od pokrývky hlavy v létě požadoval.

Jasně, dobře vím, že hlavou uniká z těla největší množství tepla, od čtyřiceti až do sto patnácti procent podle toho, jestli výzkum dělali američtí, nebo ruští vědci. Sám rovněž slušivý čepec v zimě nosím, ale v létě? Na léto mám maximálně klobouk se širokou střechou použitelný proti slunci.

A ano, znám ten starý vtip o velbloudovi, co pádí pouští jako smyslů zbavený, neboť jeho majitel tvrdí, že se ochlazuje prouděním vzduchu, a když schvácený padne, jeho majitel pouze odtuší, že zmrznul. Ale to je vtip. Takže klidně mě může někdo ze zastánců dneska hejtovaný módní vychytávky přesvědčovat, že čapky z úpletu před sluncem chrání, ale předem varuju, že mu budu věnovat přibližně stejně pozornosti, jako člověku, co by mi vysvětloval, že perpetuum mobile lze vážně sestrojit.

#412
KDYŽ LIDI NEVĚDÍ, KDY JE VE FOTBALE AUT

Autor:
Attila, Bič Boží

Datum:
27. července 2012

Jako malej jsem si hrozně často půjčoval z knihovny pravidla fotbalu a se zalíbením si v nich četl. Taky jsem si moc rád hrával s plánem Prahy a na tatínkově psacím stroji datloval trasy imaginárních tramvají. Miloval jsem i pravidla silničního provozu a rád řešil úlohy, zda do křižovatky vjede jako první červený osobák nebo traktor. Občas jsem pak upozorňoval matku, že porušuje dopravní předpisy. Asi to se mnou jako s dítětem nebylo úplně lehký.

Něco jsem si ale z tohohle pohnutýho období odnesl. Díky pravidelný četbě fotbalovejch pravidel VIM, KDY JE VE FOTBALE AUT! Jasně, každej člověk, kterej kdy hrál fotbal, je přesvědčenej, že ví, kdy je ve fotbale aut. Jenže leckdo to ve skutečnosti neví, káže bludy a mě tím šíleně vytáčí. Míč je v autu, když je celým svým objemem za příslušnou čarou.

Co znamená celým objemem? Pokud si situaci na hřišti představíte v pohledu shora, v půdorysu, tak míč je v autu (lépe řečeno ze hry, protože to nemusí být aut, ale ve speciálních případech gól), pokud má „půdorys míče“ (tedy průmět míče do roviny určené povrchem hřiště) prázdný průnik s obdélníkem hřiště vymezeným vnějším okrajem pomezních a brankových čar. Jinak je míč ve hře. (Milci geometrie se mohou zamyslet, zda krajní pozice, tedy taková, kdy je průnik jednobodový, tj. vnější linie autové čáry je tečnou kružnice vytvořené půdorysem míče, znamená, že je míč v autu, či ve hře – já se kloním spíše k první variantě, ale je to samozřejmě jediný případ, o kterém lze teoreticky polemizovat.)

Speciální případ uvedeného principu je ta nejčastější chyba, kterou lidi při fotbale dělají. Tak tedy: to, že míč leží vně čáry a čáry se nijak nedotýká, NEZNAMENÁ, že je to aut! Samozřejmě to aut být může, ale volat „byl to aut, protože mezi balónem a čárou byla vidět tráva“ (případně dokonce „byl to gól, protože mezi míčem a brankovou čarou byla vidět tráva“) má ke správné argumentaci hodně daleko. Pokud se mnou nesouhlasíte, čtěte si třetí odstavec, dokud ho nepochopíte.

#413
DÁLNICE D1

Autor:
Attila, Bič Boží

Datum:
30. července 2012

K tomuhle hejtu nazrává čas už docela dlouho, ale nechtěl jsem ho psát jen tak po paměti, takže jsem musel počkat, až si zase zmíněnou komunikaci vyzkoušim na vlastní nervy a tlumiče. Došlo k tomu tenhle víkend, kdy jsme se rozhodli malýmu Attilovi ukázat ten pravej důvod, proč naše matička stověžatá tolik prosperuje – totiž že na ni Morava maká.

Na žírné Hané žije moravská větev mojí famílie, tudíž jsme v pátek nasedli do našeho rodinného vozu a vydali se cestou necestou. Ano, dálnice D1 má pro mě jednu zásadní výhodu, totiž že aktuálně končí asi tři kilometry od vesnice, kde v prosté chýšce přebývá moje babička. To je ovšem jediná výhoda, která mě napadá.

Já teda nejsem materiálovej inženýr, ale z čeho to proboha stavěli? To neni dálnice, to je měsíční krajina! A já teda samozřejmě jako každej druhej snil v dětství o kariéře astronauta, ale moje auto neni do prdele žádnej lunochod! Dé jednička je nějakejch třicet až čtyřicet let stará, ale pár kilometrů jízdy v pravym pruhu člověka spíš přesvědčí, že to postavili někdy za krále Klacka.

K tomu si samozřejmě přičtěte sem tam nějakou tu uzavírku, sem tam nějakou havárku člověka přesvědčenýho, že konstrukční rychlost dé jedničky jsou i za deště dvě kila minimálně, a prostě nepochopíte, že vejlety po dé jedničce už dávno neprodává nějaká zážitková agentura bohatejm Japoncům lačnícím po dobrodružství za těžký prachy.

#414
KOCOVINA

Autor:
Attila, Bič Boží

Datum:
2. srpna 2012

Achjo Bitch už tady před časem probrala Morální kocovinu #20, já se budu dneska zabývat tou klasickou, protože v úterý večer jsem byl na jedné moc vydařené rozlučce se svobodou, a jak už to tak bývá: čím více je to večer juch, tím více je to ráno ouvej. Jistě to znáte: žaludek na vodě, tisíce miniauturních kováříčků bušících v hlavě stříbrnými kladívky, neschopnost formulovat věty o více než pěti slovech. Myšlení bolí.

Ach, kde jsou ty chvíle mého mládí, kdy člověk přišel v jednu ráno z koncertu, v šest vstal, aby vyvenčil psa, během toho si dal v dělňasovský hospodě U přístavu jedno na spravení a šel v klidu podřimovat do poslední lavice u okna na gymnáziu. S věkem jsou kocoviny horší a horší, ty zvlášť vydařené mohou trvat i dva dny a vlastně na ně neznám žádný lék.

Občas mi na zklidnění žaludku zaberou produkty nějakého z nadnárodních fastfoodových koncernů, podotýkám, že McDonald’s je v tomhle výrazně úspěšnější než třeba KFC, což si vysvětluji tím, že u mekáče přidávají do burgrů více ropy. Včera mě ovšem i klaun Ronald zklamal, a já tak den protrpěl v posteli rozjímaje o abstinenci.

Jako já chápu, že kocovina je vlastně rozumnej korektiv, kterej člověku dá najevo, že takhle to teda nejde, že by se měl člověk kontrolovat, pít zodpovědně, prokládat piva vodou a nemíchat panáky. A vždycky si dávám předsevzetí, že už to takhle budu dělat vždycky, dokud se zas jednou neutrhnu.

Jenže po rozlučce se svobodou vždycky následuje svatba. A sakra.

#415
BEJEWELED BLITZ

Autor:
Attila, Bič Boží

Datum:
3. srpna 2012

Nikdy jsem moc nehrál počítačový hry, takový ty výpravný. Ne proto, že by mě nebavily – je mi naopak jasný, že by mě bavily náramně, což ovšem nejde dohromady s mým permanentním pocitem, že toho ještě musím strašně moc napsat.

Bejeweled Blitz je ale věc jiná. Jednoduchý, ale značně návykový nápad (čtvercová síť s barevnými symboly, přičemž výměnou dvou sousedních symbolů je třeba dosáhnout toho, aby se tři stejné symboly ocitly v jedné řadě) – a navíc jedna hra trvá minutu. Minutu! To je jako nic.

Jenomže stokrát nic umořilo osla. Ono stačí i dvacetkrát a čas plyne doslova (hraju na iPhonu) mezi prsty. Jenže ta hra ve spojení s Facebookem ukazuje člověku, jakých bodových výsledků dosáhli v tomhle týdnu jeho přátelé – a v podstatě tak člověka nutí snažit se je překonat.

Víte, já totiž neumim moc prohrávat. Jasně, sice už nemívám hysterické záchvaty jako v dětství, kdy stačilo, aby mi v Člověče, nezlob se tak třikrát za sebou nepadla šestka, a již jsem se sakra zlobil. Ale Bejeweled Blitz po pár měsících hraní už pro mě neni barevnou zábavou, ale nutností překonávat soupeře.

A pro jistotu varuju. Kdo Bejeweled Blitz nezná, ať si sakra rozmyslí, jestli ho chce poznat. Je to na vlastní nebezpečí – ne, že si pak někdo bude stěžovat: „To Attila mě naučil hrát Bejeweled Blitz, to Attila ze mě udělal slabocha.“

#416
ČÁRKA MÍSTO APOSTROFU

Autor:
Attila, Bič Boží

Datum:
6. srpna 2012

Pamatuju se, že na starejch psacích strojích bejvala spousta vychytávek. Můj milovanej středník se třeba musel psát tak, že se napsala čárka, pak člověk posunul válec stroje o jeden znak zpátky a přes čárku tam vrazil ještě dvojtečku. Myslim, že jeden z tátovejch psacích strojů nemíval dokonce ani jedničku a nulu a člověk si musel vystačit s písmenky „l“ a „O“.

Počítačová klávesnice dává šanci typografii neprasit, i když už jsem pochopil, že rozdíl mezi spojovníkem (klasická čárka vedle pravého Shiftu, tj. „-“) a pomlčkou („–“) rve žíly naprostýmu minimu lidí. Minimálně je teda nerve Achjo Bitch, jíž jsem to v textech pravidelně opravoval, přestože jsem jí miliónkrát opakoval, že pomlčka na místě pomlčky vypadá mnohem líp než spojovník a oproti Windows (levej Alt a 0150 na numerický klávesnici) se na jejím Macbooku napíše mnohem snáz (Alt a -).

Ale chápu, že tohle je drobnost, ten spojovník napíše člověk automaticky, protože se nechce zdržovat (navíc Word ho většinou na pomlčku automaticky opraví). Mnohem víc mi ale vadí lidi, který neuměj zmáčknout klávesu s apostrofem a místo něj tam cpou čárku, co se dává v češtině nad dlouhý samohlásky, takže třeba nebohýho mušketýra pojmenujou d´Artagnan.

Ne, nechci po nikom, aby se učil, že správně česky je d’Artagnan (českej apostrof je taková miniaturní devítka, vypadá v podstatě jako čárka, jenom je na řádku nahoře, ve Windows se napíše jako levej Alt a 0146 na numerický klávesnici), úplně by mi stačil d‘Artagnan, tedy apostrof anglický. Tu čárku totiž nechápu, protože aby se vložila čárka samotná, je po ní třeba stisknout ještě mezeru nebo šipku doprava, takže to nejen vypadá hnusně, ale taky zdržuje. Přitom anglický apostrof je (byť se Shiftem) na český počítačový klávesnici přítomen (pravda, klávesa s nim neni na každý klávesnici na stejnym místě, já ji mám vlevo od Enteru v řadě písmen začínající „asdfgh“, a máš-li alespoň trochu normální klávesnici, jistě ji tam taky někde najdeš), takže se napíše rychleji a vypadá líp.

#417
ČERVIVÉ OVOCE

Autor:
Attila, Bič Boží

Datum:
8. srpna 2012

A. byla o víkendu u rodičů, kteří žijí v malé vísce kdesi u Mladé Boleslavi, a jak už to tak bývá při cestách od rodičů, kteří bydlejí v malých vískách, přivezla od nich nějaký ten proviant. Delikátní segedínský guláš, báječné fazole s hovězím masem a buřty nakládané v pikantní omáčce (všechno první á třída), rovněž i několik blum. Modré, bachraté, ojíněné, zkrátka blůmy k nakousnutí.

Vzal jsem tedy včera dopoledne dvě zmiňované a odnesl je do kuchyně očekávaje, že jednu zhltne i A. Na důkaz své nehynoucí lásku jsem její blůmu zručně rozpůlil, abych ji zbavil pecky – a co byste řekli? Měla ho tam. Zalit náhlým přílivem světla se zvědavě stavěl na ocásek, jako kdyby se ptal: a ty jsi kdo, ty jsi také červ?

Jako já mám ovoce rád, některý ovoce dokonce velmi rád, ale jakmile je tam červ, je to jasná stopka. Přes červa vlak nejede. Ne, že bych se jich vysloveně štítil, rozhodně bych neměl problém na červa sáhnout, v některý z exotickejch destinací bych možná i k jídlu určeného tučného červíka okusil, pokud by byl řádně orestován. Ale nebudu riskovat konzumaci živejch červů v ovoci, prostě ne, to se mi ekluje a vždycky eklovalo, takže na ty blůmy jsem už ani nesáhnul.

Nemyslím si sice, že kdybych snědl živého červa, tak by se mi zavrtal do žaludeční stěny, stejně jako jsem ve třinácti letech pochopil, že to s tím škvorem, který vleze do ucha a klíšťkami procvakne ušní bubínek, byl kec. Ale prostě pardon, nedávný nález očního červa na Slovensku (bit.ly/ocnicerv) tímhle mým přesvědčením docela otřásl.

#418
PŘÍMÁ VOLBA PREZIDENTA

Autor:
Attila, Bič Boží

Datum:
10. srpna 2012

Hitem sociálních sítí poslední doby je kandidatura Franze na prezidenta týhle země a já žasnu, kolik se do toho pokládá lidí, který jsem dosud pokládal za docela svéprávný. Samozřejmě nic proti panu Franzovi, vim o něm stejný hovno jako pětadevadesát procent jeho podporovatelů, dost možná je to slušnej a chytrej chlap – ale to mi jako důvod pro zvolení prezidentem připadá trochu málo. A nemůžu si pomoct – volba chlapíka s bordelem po ksichtě by podle mě po světě vyvolala ještě mnohem víc smíchu než to, jak Klaus vyčóroval propisku.

Tenhle příspěvek ale nemá hanit jednotlivé kandidáty, byť při pohledu na většinu kandidátského menu se mi do hlavy pořád vkrádá „debil, blbeček, debil, blbeček, jenom naposledy ohlásili kandidaturu dva blbečci po sobě“. Já hlavně nechápu, k čemu je přímá volba prezidenta dobrá. Dává mi to smysl v systémech, kde prezident má nějakou reálnou rozhodovací pravomoc – ten českej samozřejmě neni jenom loutka, ale asi neni sporu, že ve srovnání třeba s Francií či USA má v Česku prezident spíš funkce reprezentativní, než že by v rukou držel nějakou reálnou moc.

Celá přímá volba prezidenta mi tak připadá jako habaďůra na plebs: dáme lidem pocit, že si vo sobě rozhodujou sami, vono je to na chvíli uklidní. Možná to vidim až moc černě, ale kvůli událostem posledních pár let jsou pro mě stávající parlamentní strany jenom partičky menších či větších zmrdů, takže když se pár takovejch partiček domluví jako jeden muž na čemkoliv, cejtim v tom nějakou levou.

Takže přímá volba prezidenta je podle mě jenom zbytečnej tyjátr, kterej bude stát pár set mega, a ať už se zvolí kdokoliv, rozhodně nebude lepší než někdo, koho by zvolili zákonodárci, a rozhodně to nebude ten nadstranickej všelidovej prezident, o kterým leckdo sní. A to, že ho zvolí občani týhle země, ne politici, rozhodně nezpůsobí, že by byl chleba levnější – natožpak to, že by se v našem českym mrdkově začaly věci nějak zlepšovat.

P.S. V pasáži o tom, že český prezident nemá žádnou reálnou rozhodovací pravomoc, jsem se sice zjevně mýlil, ale povolební situaci jsem ve čtvrtém odstavci myslím odhadnul docela dobře.

#419
MASO S OVOCEM

Autor:
Attila, Bič Boží

Datum:
13. srpna 2012

Dnešní jedový plivanec se vzdáleně dotýká nedávného hejtu na Červivé ovoce #417. Při jeho psaní se mi totiž vybavil ještě jeden důvod, proč se mi ovoce s červem ekluje: hledisko elementární estetiky. Sere mě totiž kombinace masa s ovocem.

Její kvintesencí je kuřecí stejk s kompotovanou broskví. Mám pocit, že se v jídelních lístcích restaurací, do kterých zavítám, objevuje méně a méně, a jsem za to vděčnej – ale devadesátá léta v tomhle byla opravdu pekelná. Navíc v té době kuře s broskví vyvolávalo v řadě rodin pocit, že se jedná o něco nóbl, něco lepčejšího, takže když přišel člověk na návštěvu, měl tak padesátiprocentní šanci, že dostane zrovna brojlera s peckovicí. Přitom upozorňuju, že kdybych dostal ke kuřecímu stejku broskvovej kompot, tak bych neřekl ani popel, ale proč mi to někdo sakra cpe přímo na to maso?!?

Nedokážu říct přesně, co mi na tom vadí, neni to problém chuti, jako spíš nějaká hluboko zakořeněná konzervativnost, že maso k ovoci nepatří – já pochopitelně nemám problém stejk s broskví sníst, nedávim přitom ani nemusim skrývat pokrm do kapsáře. Ale prostě nikdy bych si neobjednal pizzu hawai, nemusim kuře pečený s jablkama, stejně tak neprahnu po ochutnání kapra na černo. Vybavujou se mi dvě výjimky – svíci si nedovedu představit bez šesti a bez brusinek, ale brusinky mám raději vedle v mističce a aranžuji si je sám, a po švestkách ve slanině bych se utloukl – ale co si budeme povídat, sušené švestky nejsou tak docela ovoce, že ano.

Je mi samozřejmě jasný, že v nějaký haute cuisine restauraci bych se voblíz až za ušima, kdyby mi naservírovali třeba kančí filé s angreštovým pyré, hruškovým frikasé a meruňkovo-broskvovým paté. Ale nikdo mi nemůže zabránit, abych i k takové lahůdce nepřistupoval s předsudky!

#420
MLADÍ OKÁZALÍ ANTIKOMUNISTÉ

Autor:
Attila, Bič Boží

Datum:
15. srpna 2012

Jaromír Nohavica vydal nedávno nové album Tak mě tu máš. Velmi dobré album, podotýkám, na čemž se shodla většina recenzentů. V internetových diskuzích se samozřejmě strhla bouřlivá debata, v níž byl Nohavica nejedním komentátorem pojmenováván slovy, která by si za rámeček nedal. Na Facebooku jsem si nemohl nevšimnout, že mnozí hrdí odsuzovači jeho činů jsou plus mínus v mym věku (nebo dokonce ještě mladší), a nedá mi, abych se k tomu nevyjádřil.

Já komunismus zažil velmi matně, v době revoluce mi bylo jedenáct. Jsem přesvědčen, že to byla hnusná a odporná doba – zejména pro schopné a talentované lidi, jakým Nohavica bezpochyby byl. Samozřejmě nelze normalizaci srovnávat se stalinismem nebo životem za protektorátu, kdy šlo lidem reálně o kejhák – odmítnout něco podepsat v osmdesátých letech bylo bezpochyby snazší než to odmítnout o třicet či čtyřicet let dřív.

Stejně ale fakt, že Nohavica podepsal spolupráci s StB, je pro mě mnohem víc důkazem odpornosti osmdesátých let, v nichž byl člověk nucen vybírat si mezi dvěma zly, než důkazem toho, že je Nohavica zmrd, kreatura a všechno to, co jsem si o něm v internetových debatách přečetl. Ze svého katolického období si pamatuju docela dobrou větu, která říká, že člověk nemá soudit, aby sám nebyl souzen – a připadá mi dost rozumný nesoudit lidské konání zejména v oblastech, o kterejch sám vim hovno.

Nemám totiž sebemenší představu, jak bych se choval v Nohavicově situaci, když bych měl odpovědnost nejen za sebe, ale i za svoje blízké. Ano, moje ego je docela vysoko a myslím si o sobě mnohé, ale rozhodně si nemyslím, že bych dokázal být za každé situace hrdina. Takže pokud si někdo, jehož věk začíná dvojkou nebo trojkou, o sobě myslí, že on by za komunismu nikdy nic nepodepsal a hrdě estébákům odporoval, ať si to klidně myslí. Pro mě ale takoví lidé budou vždycky příkladem naivity a nesoudnosti.

#421
MANAGER RADEK Z MCDONALDU NA FLORENCI

Autor:
Attila, Bič Boží

Datum:
17. srpna 2012

Už jsem se tady jednou nehezky vyjadřoval obecně o lidech, co obsluhujou v mekáčích a podobnejch místech (#187). Můj středeční zážitek je ale natolik intenzivní, že cítím potřebu popsat jednu konkrétní osobu, na kterou jsem narazil, když jsem cestou z vydařeného koncertu Foo Fighters dostal chuť na půlnoční svačinku.

Čekaje ve frontě v mekáči na Florenci jsem si nemohl nevšimnout tak dvacetiletého cizince, co přešlapoval u kasy a zjevně čekal na zaplacenou objednávku. Klukovi, co nás obsluhoval, šlo prodávání od ruky; kromě kasy uvnitř provozovny obsluhoval ještě kasu pro venkovní prodej. Bohužel kuchyně jeho nasazení zdaleka nestíhala, takže si lidé na svoje objednávky museli vždycky minutu dvě počkat. Zatímco na všechny se ale postupně dostalo, ten cizinec, co stál u kasy už pět minut, pořád neměl ani hranolku. Nakonec nevydržel napětí chvíle a sdělil obsluhujícímu klukovi, managerovi Radkovi, že už čeká docela dlouho. „Yeah, I know,“ sdělil mu se samozřejmostí sobě vlastní Radek beze slova omluvy, „Honey Mustard Chicken in menu with water“.

„No, I wanted Fanta,“ pravil cizinec. „Náš zákazník, náš pán,“ pomyslel jsem si, leč Radkova reakce mě překvapila. Zmáčknul několik čudlíků na kase, důležitě si prohlížel displej a pak vítězně vyjel účet, který ten kluk zaplatil, a strčil mu ho před nos. „Vittel,“ řekl důrazně s prstem zapíchnutým do objednávky. „But I wanted Fanta,“ snažil se ten kluk asertivně si prosadit svou, ale Radek přesvědčený o své pravdě už mu vrazil na tác burgr, hrancle i půllitrovku s vodou a sám pro sebe si dodal: „Se aspoň příště naučíš pořádně objednávat.“

Předpokládám, že manager Radek je na Florenci proslulej tím, kolik zvládá obsloužit zákazníků, a kdyby musel jednu objednávku opravovat, riskoval by, že přijde o titul zaměstnance měsíce. Jinak jsem si tohle chování vysvětlit neuměl a vzhledem k tomu, že pár piv vypitých během koncertu mě uvedlo do stavu bojovnosti proti nepravostem a nespravedlnostem, cítil jsem potřebu reagovat.

„Hele, Radku, nechtěl by ses přestat chovat jako čůrák?“ zeptal jsem se zvýšeným hlasem. S odstupem dvou dnů uznávám, že ačkoliv obsah sdělení přesně vystihoval danou situaci, forma nebyla zvolena úplně ideálně – těch piv asi bylo o trochu víc, než by bývalo bylo potřeba pro gentlemanské řešení. Kluk, co stál ve frontě za mnou, mi sice začal souhlasně přitakávat, jenže třem měšťákům, které Radek obsloužil minutu předtím, se moje vulgarita nepozdávala. Navíc i Radek tušil, že má máslo na hlavě, takže mi v okamžení donesl moji objednávku.

Já ji sebral a znechuceně vypadnul. A tohle píšu proto, abych drahé čtenáře požádal o jedno: pokud náhodu někdy do McDonaldu na Florenci zavítáte, mrkněte na cedulku člověka, co vás obsluhuje. Pokud tam bude napsáno „manager Radek“, zeptejte se ho, jestli už se vůči cizincům chová slušně. Děkuju.

#422
MLADÍ KOMUNISTÉ

Autor:
Attila, Bič Boží

Datum:
20. srpna 2012

Když se řekne á, musí se říct i bé; jak správně podotklo pár lidí v diskuzi pod článkem o Mladých okázalých antikomunistech #420, mladí komunisté jsou póvl minimálně stejnej, ne-li ještě mnohem horší.

Já teda, jak už asi většině čtenářů došlo, sympatizuju spíš s pravicí. Myslím si ale, že politický přesvědčení je mnohem víc záležitostí emocí než racionálních důvodů (těma se spíš při hádkách o politice snažíme přesvědčit sami sebe, že přece máme pravdu), takže chápu, že existujou lidi, kterejm buší srdce nalevo. Mladý socany zkousávám, ale mladý komouny prostě ne. Snahy o nastolení komunistický společnosti byly podle mě pár desítek let trvajícím zrůdným experimentem na pár stovkách miliónů lidí; experimentem, kterej mě přesvědčil, že komunismus ve velkým prostě fungovat nemůže.

Serou mě teda mladý komunistický poslanci, byť si dovedu představit jejich motivaci. Mladejch komounů je naštěstí relativně málo, takže když přijde mladej jakž takž schopnej člověk do komunistický strany, má oproti jiným parlamentním stranám větší šanci dostat se na volitelný místo kandidátky. Čimž je teda rozhodně neomlouvám, jen říkám, že si dokážu představit jejich motivaci.

Co ovšem nechápu vůbec, je třeba mladý komouš Jaroslav Šlechta (bit.ly/komous), kterej to nejspíš myslí prostě upřímně. Existence takovejch lidí mě nepřestane překvapovat a srát. Kdybych byl na střední škole, tak bych ho šikanoval; dneska bych ho nejradši vyslal do severní Koreje – a ne jenom na prázdniny, ať si ho tam rovnou nechaj, protože tam jsou tomu jeho vysněnýmu komunismu mnohem blíž.

#423
PĚTISTRUNNÝ BASY

Autor:
Attila, Bič Boží

Datum:
22. srpna 2012

Basák z mojí kapely bejval původně kytarista a na basu se začal učit až před rokem; na moji basu, protože žádnou neměl. Po roce se odhodlal ke koupi vlastního instrumentu. Dlouze hovořil o favoritkách a mě vyděsilo, když zvažoval koupi pětistrunky. Nechtěl jsem mu do toho kecat, ale když konečně přitáhnul novej nástroj do zkušebny, byl jsem bez sebe nadšením, že to je Jazz Bass.

Nemám nic proti lidem, který na pětistrunnou basu hrajou. Jenom prostě nechci mít takovej nástroj v kapele, stejně jako v kapele nechci vozembouch, trumšajt nebo policejní sirénu. Mnozí z vás správně logicky namítáte, že rozdíl mezi pětistrunnou a čtyřstrunnou basou je jenom kvarta v rozsahu. Technicky ano, ale pro mě je tam ale ohromnej rozdíl symbolickej: čtyřstruná basa je rock’n’roll, pětistrunná basa mi zkrátka prostě moc smrdí onanistickym jazzem.

Onanistickej jazz mě krutě nebaví poslouchat a jsem přesvědčenej, že onanistickej jazz by zas krutě nebavilo, kdybych ho já měl hrát. Ať přemejšlim, jak přemejšlim, jsem přesvědčenej, že z mejch oblíbenejch kapel používá pětistrunku snad jedině Pájky Pájk Martina Kumžáka; ti ale nejsou moji oblíbenci kvůli hudbě, kterou hrajou, ale kvůli názvu, kterej mě dosud nepřestal rozesmávat.

Takže pátej kolík na base je pro mě páté kolo u vozu. A už vůbec nemluvim o basách šestistrunnejch, to už je paskvil takovej, že to nestojí ani za hejt.

#424
KOUSNOUT SE DO JAZYKA

Autor:
Attila, Bič Boží

Datum:
24. srpna 2012

Kousnutí do jazyka je jedním ze zážitků, který oč přijdou zřídkavěji, o to jsou intenzivnější.

Můj prožitek pořádného kousnutí se do jazyka se skládá ze tří vrstev negativních emocí. Nejprve přichází samozřejmě bolest. Ať už je to klasické kousnutí do jazyka nebo příbuzné kousnutí zevnitř do tváře, bolí to solidně – nemluvě samozřejmě o tom, jaké to je, když s rozhryznutým jazykem máte hovořit.

Vrstva druhá, tedy strach, zaútočí v případě, že se mi podaří kousnout se tak, že mi teče krev. Ne, že bych měl obavy z infekce, kromě občasných návštěv nadnárodních fast foodů si jiný ekly do huby necpu. Chuť krve mi rozhodně není odporná, spíše naopak, ale znepokojuje mě jednak samotný tenhle fakt, jednak představa, že by se to mohly dozvědět nějaké příznivkyně Twilight ságy a špatně si to vyložit.

No a třetí vrstva na závěr – pocit zoufalství. Už jsem si zvykl, že nejsem nejzručnější člověk na světě, ale zvládám to s vědomím, že mám zase jiné kvality. Ale kdykoliv se kousnu do jazyka, říkám si, že z hlediska evoluce je tvor, co nedokáže bez zranění ani rozmělnit potravu, dost bezcennej.

#425
„VĚŘÍM, ŽE PRAVDA A LÁSKA ZVÍTĚZÍ NAD LŽÍ A NENÁVISTÍ“

Autor:
Attila, Bič Boží

Datum:
27. srpna 2012

Hned na začátku cítím potřebu upozornit, že tohle není ani nemá bejt hejt na Havla. Ano, pokud bych se musel označit buď za „pravdoláskaře“, nebo za „klausovce“ (s tím, že tertium non datur), byl bych jistě v té druhé skupině. Havla si ovšem velmi vážím (jeho her jsem přečetl a viděl rozhodně víc než průměrný pravdoláskař), byť k jeho prezidentování bych měl nejednu výhradu (o Klausovu prezidentování ovšem platí némlich to samý).

Dnešní hejt se tedy týká jen zmíněné věty, případně její varianty „pravda a láska musí zvítězit nad lží a nenávistí“. O co mi jde? Ani ne tak o to, že v ústech leckterých papoušků ta věta degeneruje na „pravda a láska musí zvítězit nad lží a nenávistí – ta naše pravda!“, to je spíš problém těch papoušků. Spíš chci říct, že mi nepřipadá, že by případný vítězství pravdy a lásky bylo nějaký terno. Minimálně mám třeba pocit, že po definitivním vítězství pravdy a lásky by mi tenhle blogísek shora zatrhli.

A nejde samozřejmě jenom o to. Nemyslím si, že lidstvo jednou dosáhne nějakýho ideálního uspořádání – a jakýkoliv snění na tohle téma mi trochu nebezpečně připomíná Marxovy představy o beztřídní společnosti. Podle mě by to bez duality pravdy a lži, lásky a nenávisti, dobra a zla tak nějak nešlo. Tahle dualita je v člověku obsažená a díky svobodné volbě budou vždycky existovat lidé, kteří si vyberou lež, nenávist a zlo; a právě jejich existence činí z výběru pravdy, lásky a dobra to morálně správné rozhodnutí. A svoboda volby je pro mě mnohem důležitější hodnotou (i proto, že je pro mě mnohem představitelnější) než výrazně abstraktnější termíny pravda a láska; díky lži a hejtu si prostě člověk pravdy a lásky může pořádně vážit a nebere je automaticky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy 1000 věcí, co mě serou 3.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.