AUGUST

STRINDBERG

Čandala

Příběh ze sedmnáctého století

Přeložil

Otakar Franczyk

BRNO 2013

Translation © Otakar Franczyk, 2003

Epilogue © Otakar Franczyk, 2003

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2003, 2013 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7491-111-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7491-112-5 (Formát MobiPocket)

Obsah

DÍL PRVNÍ

DÍL DRUHÝ

DOSLOV

Svůj vklad do této knihy věnuje překladatel památce své zesnulé nenahraditelné choti Milady.

DÍL PRVNÍ

Učený magistr1 Andreas Törner seděl jednoho dubnového dne koncem vlády Karla XI.2 ve svém pokoji hrázděného domu na ulici Lilla Grabrödragatan v Lundu a nacházel se v trudnomyslném rozpoložení. Studenti právě založené univerzity — z větší části Dánové, kteří se měli učit švédskému jazyku a švédským obyčejům — tropili podle zvyklostí nezbednosti a šprýmy, avšak dovedli to narafičit tak mazaně, že viník nemohl být přistižen. Magistr, jenž nikdy nevstoupil za katedru, aniž by nevytáhl ze zadní kapsy nabitou rytířskou pistoli, kterou ostentativně pokládal vedle sklenice s vodou, měl dnes tu smůlu, že hned na začátku přednášky si sedl na podlahu, poněvadž židle byla polámaná a jen slabě opět slepena. Avšak nijaký výbuch veselí nenásledoval. Tím hůř, neboť nyní tu nebylo nikoho, koho by mohl volat k odpovědnosti; a dát se do pátrání po pachateli bylo totéž jako střílet naostro do vzduchu.

Magistrova rozladěnost se před chvíli vystupňovala, neboť nyní, kdy se semestr blížil ke svému konci, chystal se strávit léto ve Växsjö, odkud pocházel. Jenže rektor mu právě dal rezolutně na srozuměnou, že v souvislosti s napětím, jaké vládne v dobytých provinciích, by měl zůstat v oblasti a svou přítomností působit na paličaté hlavy; schůzkami a rozmluvami se seznamovat se způsoby myšlení lidí a celkově pracovat na uklidnění situace.

Nebylo věru příjemné zastávat v těchto dobách místo docenta. Aby si u studentů zjednal respekt, vybíral si rektor silné urostlé chlapíky, ochotné v případě potřeby se s auditoriem i porvat. Magistr Andreas nastoupil svou akademickou dráhu ozbrojen hlohovým klackem, jímž jednou během půldruhé hodiny odrazil útok na katedru, jenže s tím výsledkem, že to spolu se šesti studenty odležel v nemocnici. Byl tvrdým chlapem, v mládí bojoval ve válce, zúčastnil se bitvy u Lundu3 a zůstalo mu po ní několik šrámů v obličeji. Jeho oborem byla politika a ekonomie, k čemuž se později počítala také nauka o zvířatech a rostlinách, nauka o veřejné správě a fyzika. Teď, když se blížilo léto a jeho touha po domově, po jedlových hájích rodného kraje, začínala soužit mysl a když na uspokojení této touhy nebyly vyhlídky, poohlížel se po nějakém příbytku dole u pobřeží, kde by mohl mít příležitost sbírat rostliny a hmyz a pobývat v blízkosti většího lesa i se svou rodinou, jež sestávala z manželky a dvou dětí. Předem se však rozhodl, že se neubytuje u sedláka ani u rybáře, jsa si vědom toho, jakou zášť chová drobný lid vůči Švédsku. Místo toho se poptával u kramářů, zda by některá pánská rodina nebyla ochotna odstoupit několik pokojů s kuchyní a kůlnu. Právě se od jednoho kramáře dověděl o dobrém místě, jehož majitel se dal očekávat ve městě během několika příštích dnů.

Do těchto letních úvah však magistr Andreas ponořen nebyl, když seděl ve své kožené lenošce a kouřil holandský podřadný tabák a když se pojednou ozvalo zaklepání na dveře jeho pokoje. Po jeho nesoustředěném „vstupte!“ se otevřely dveře; nejprve nepatrně a krátce nato dokořán — a dovnitř vstoupil mladší černovlasý muž středního vzrůstu, oděn jako zámožný občan. Vstoupivší vrhal okolo sebe po místnosti letmé pohledy, jako by něco hledal, prohlížel si psací stůl a police s knihami, pokorně se ukláněl a usmíval se na magistra, jenž ho vybízel, aby vyklopil, co má na srdci. Muž se ale nezdál být ke sdílnosti bez prozkoumání situace příliš nakloněn; vytáčel se, dělal pukrlátka a zjevně se snažil vymámit ze svého protějšku něco, nač by mu mohl odpovědět.

„Kdo jste?“ zeptal se konečně magistr s netrpělivostí a neklidem zároveň.

„Promiňte, promiňte prosím, přicházím ohledně letního bytu,“ odpověděl neznámý zpola dánsky a zpola švédsky.

„Tak je to tedy,“ řekl magistr lámanou dánštinou, aby projevil svou vstřícnost. „Co můžete nabídnout?“

Zdálo se, že neznámý zvažuje odpověď a že se tváří, jako by šlo o zásah do choulostivého místa.

„Mám zámek!“ vypustil konečně ze sebe.

Magistr svraštil nos.

„To znamená, pokud přijde vhod. Směl bych se tedy zeptat, co pán vlastně hledá?“

„Hledám pěkné ubytování se zahradou…“

„Jsem zahradník,“ vpadl mu neznámý do řeči.

Magistrovi se nezdálo, že by bílá barva obličeje onoho muže svědčila o tom, že by mohl být zahradníkem, ale budiž.

„Jste majitel?“ navázal magistr.

„Ne, to nejsem, jsem jenom správce, ale baronesa sedí dole ve voze, pokud by se magistr obtěžoval sejít dolů.“

Když magistr sešel dolů, byla tak řečená baronesa v živém rozhovoru s magistrovou manželkou. Baronesa seděla ve veliké karose z časů královny Kristýny,4 do níž byli zapřažení dva kufičtí5 koně v postrojích s korunkami svobodného pána. A na kozlíku kočího seděl chlapík v livreji barev papouška neuctivě se usmívaje, když se čas od času podíval dozadu na vrchnost. Baronesa vypadala velice ustaraně, krajně zanedbaně, avšak byla oblečena do křiklavých šatů s ozdůbkami z doby posledního regentství.

Jelikož se žádná jednání nemohla uskutečnit, aniž by si příbytek předem prohlédli, přijali magistr a jeho choť pozvání, aby si nasedli. Načež spolu odjeli k místu, jež se nacházelo míli od města, u veliké královské silnice mezi Landskronou a Helsingborgem.

Během společné jízdy po špinavé silnici měl magistr Törner příležitost blíže si prohlédnout své budoucí hostitele. Baronesa měla opálený, kulatý kočičí obličej s rybíma očkama a špatnými předními zuby. Vypadala jako hokyně či manželka zahradníka a neměla ani jediný rys, který by vyzrazoval vzdělání. Zahradník, nebo správce, každých pět minut prohodil nějaké to slovo na tu či onu stranu. Jeho bledá tvář byla i na Seveřana příliš bílá. Jeho veliké hnědé oči s velmi rozšířenými zorničkami hleděly ponejvíce k zemi nebo do stran. Oděv mu nepadl, svetr mu vyčníval nad límcem kabátu a okolo krku měl omotanou zlatě vyšívanou šálu z rudého sametu, jež vypadala jako vystřižená z mešního roucha nebo z ozdobného polštáře. Nápadně veliké rukavice z jelení kůže muž střídavě svlékal a oblékal, jako by mu překážely, a když jednou spočívaly na klíně, všiml si magistr velikého diamantového prstenu na upatlané, nemyté ruce. Kámen v prstenu byl moc veliký, aby mohl být pravý, třebaže jeho objímka byla docela určitě z pravého zlata. Z klobouku s širokou krempou trčelo zasazené kohoutí pero, které tam nepatřilo, a paruka vyhlížela, jako by byla spředena z koňské žíně.

Po chvíli mlčení uznala baronesa za vhodné chovat se přívětivě, jenže vzhledem k rachocení povozu nikdo neslyšel, co povídá. Magistr viděl pouze její ošklivý úsměv nad černými zuby, slyšel její chraplavý hlas nočního hlídače a cítil, jak se do něj zabodávají její chladné pohledy. Rád by se díval oknem ven, to však bylo zasazeno pro něho příliš nízko a byl tak zaklesnut v sedle povozu naproti čtyřicetileté dámy, že byl nucen koukat se jí do tváře a mimikou dávat najevo, že jejímu žvanění naslouchá. Krajina vypadala zuboženě a pustě po obou stranách povozu; ruiny zámků se míhaly a zpola shořelé větrné mlýny vystavovaly v jasném jarním vzduchu na odiv celá svá soustrojí. Témata rozhovorů, která byla po ruce, ohrožovala svornost, proto byla dána přednost mlčení jakožto nejjistějšímu východisku. Po hodině jízdy se blížil povoz k bukovému háji, rozprostírajícímu se přes mírnou vyvýšeninu mezi Landskronou a Helsingborgem, a po další čtvrthodině povoz zastavil před vysokou železnou bránou, zavěšenou na dvou masivních kamenných sloupech opatřených obelisky a koulemi.

Společnost vystoupila a baronesa zazvonila starým stolním zvonkem. Na zazvonění odpověděl zastřený psí štěkot, přicházející patrně zespod: mnohonásobný zvláštní tlumený štěkot, jako při lovu v dalekém lese. Správce se obrátil s ustaraným vzezřením na stranu, avšak kočí se neskrývaně chichotal, jako by byl provedl něco nepřístojného. Baronesa zazvonila znovu, a nyní přišel malý, veselý, asi čtrnáctiletý klučina s rozpustilým výrazem; podobal se mouřenínovi a jen stěží zadržoval smích.

Magistr, který znovu zaslechl tajuplný psí štěkot, se osmělil dotázat se, zda je v domě hodně psů. Baronesa, věrna zvyklostem domu, odpověděla otázkou:

„Nemáte psy rád?“

„Štítím se psů!“ odpověděl magistr.

„Potom je všechno v pořádku, máme tu pouze jednoho hlídacího a jednoho malého, který po celičký den leží v posteli,“ odpověděla pohotově baronesa, zatímco kočí se naprosto bezuzdně rozchechtal a mouřenínský klučina vypadal, jako by měl srdcebol.

Mezitím se brána otevřela a černou smrkovou alejí se šlo k zámku. Jednalo se o temný dům se dvěma křídly, docela prostý, jenž podle vzhledu mohl patřit třeba i místnímu fojtovi. Ale v rozích čněly čtyři mansardy, sloužící coby věže, a před propadlým schodištěm stál portál, vyzděný v neznámém slohu. Všechno vypadalo na spadnutí; střešní rýny netěsnily a ode zdí odpadávala omítka. Některé okenní rámy byly natřeny nazeleno, jiné byly bílé, jako by už na ně nezbyla barva, a ve sklepním podlaží stálo uprostřed fasády dokořán jedno okno, přes které bylo možno vidět hoblici a truhlářské nářadí. Alejí se šlo po špíně a špína ležela i v hromadách před vchodem. Špinavé byly veřeje, špinavé byly okenní tabule, špinavý byl zámek u vchodu — takže magistr dal své ženě najevo, že by se měli vrátit. Jenže už bylo pozdě. Nemohli přece zarmoutit hostitele. A když bylo konečně možno po půlhodině hledání klíče otevřít vchod, vešlo se do ohavného předsálí, kde proti nim udeřil zápach shnilého masa nebo vlhkých psů. Úzké dřevěné schodiště, které nepůsobilo, že by je byl někdo během několika minulých let drhnul, vedlo nahoru do podlaží. Zábradlí viselo uvolněně, nebylo však proto méně pokryto červeným sametem upevněným mosaznými kolíčky. Samet však dosahoval pouze do spodní poloviny schodiště. V posledním úseku bylo zábradlí holé, zahnědlé špínou, pomazané nějakou doma připravenou barvou a neslo stopy nemytých rukou.

Když společnost dospěla nahoru do předsíně horního bytu, bylo nutno prodrat se mezi vědry s barvami, sudy s olejem a železným šrotem — aby bylo možno dostat se dál.

Magistr se rozlítil a chtěl jít po svém, jenže hned následoval proud omluv za opravy a podobně a po chvíli se společnost ocitla ve velikém nádherném sále plném slunce, takže magistr zjihl, zvláště když spatřil dveře vedoucí na balkon, který tvořil střechu velikého portálu.

Sál měl dubové obložení sahající do výše člověka, strop byl opatřen sádrovými arabeskami a malbami a staré broušené skleněné hranolky lustru lámaly sluneční paprsky do všech duhových barev a vrhaly je na kolosální plášť kamen, ozdobený rozlomeným erbem. Zařízení neodpovídalo honosné výzdobě místnosti; sestávalo povětšinou z hudebních nástrojů v chatrném stavu. Kulhající klavír s několika strunami, harfa protažená konopnými šňůrami, loutna, housle, basa ležely roztroušeny po místnosti. Na mizerném stole stály poloprázdné sklenice, které zanechaly po sobě kola; vedle nich ležely kůrky od chleba a kůžičky od špeku, zbytky po jídle na špinavém rohu stolu.

Podlaha byla potřísněna vápnem a hlínou a poskvrněna hrudkami bláta, nesoucími stopy po dřevácích. Avšak co pobyt v místnosti ponejvíce znepříjemňovalo, byl pronikavý zápach, jaký nemá obdoby: směsice splašků, špinavého prádla, starého šatstva, shnilého masa a mokrých psů, kterých si magistr všiml už venku na schodišti. Přidušen ztuchlým vzduchem otevřel magistr balkonové dveře a nechal jarní vánek proudit dovnitř. Baronesa, jež zpozorovala, jaký nepříjemný dojem dům vyvolal, se nyní vzdálila, aby přinesla sklenici vína, a správce, jenž se cítil být zbaven svědka, rozvázal jazyk.

Zámek nechal postavit král Kristián IV.,6 vyprávěl. A tento sál obýval Jeho Veličenstvo sám osobně, pročež se tento sál nazývá Královský. Baronesin dědeček byl dvořanem u krále Kristiána a dostal tento zámek jako léno s příslušnými chovatelskými statky. Ale po dobytí země musel tyto statky opustit. Baronesa pak vlastnila pouze statek, pobírala však veliké úroky. Žila v ústraní a nestýkala se se sousedy, protože nesnášela Dány — a to z toho důvodu, že její matka byla Ruska; nebo i z jiných důvodů, které ostatně on, správce, nemůže vysvětlit. Avšak jde vlastně o to, že tady v domě se nepěstuje vůči Švédům nenávist, ba naopak. On sám se nikdy necítil lépe než za švédské nadvlády. Dánové z okolí jej nenávidí a oni se mu zase hnusí, aniž by mohl blíže uvézt příčiny.

Poté, co si prohlédla jiné místnosti v bytě, vrátila se společnost do Královského sálu, kde se už nacházela baronesa s konvicí vína a sklenicemi. Zatímco se nalévalo víno, odešel správce nepozorovaně k velikým hodinám stojícím u zdi a zatáhl šňůrou, načež hodiny zahrály italský menuet. Potom se pilo víno. Magistr se však obrátil a na balkoně ho vyplivl, a to během správcových chvalozpěvů na tento nápoj, na jeho pravost, který prý objednal přímo z Francie, což se jen stěží dalo popřít; ale magistru Andreasovi chutnalo jako shnilá jablka.

Po krátkém vyjednávání o ceně ubytování, která byla ostatně tak nízká, že tu nemohla nastat žádná různice, se šlo o jedno schodiště výše na prohlídku magistrovy budoucí studovny. Překvapení bylo nesmírné, když se šlo přes půdu plnou různých krámů — beden, kusů nábytku, železných a dřevěných předmětů, hliněných nádob, šatstva, cárů, rozbitých sklenic, dveřních veřejí a okenních špalet, břidlic, nářadí. To všechno bylo rozličného druhu a více či méně poškozeno.

Překvapení nebylo o nic menší, když se vešlo do věžních místností. Tam se nacházely garderoby s obleky z doby Gustava I.7 a kromě toho klobouky, paruky, slunečníky, bedny, svatostánek, knihy a papír. Když si magistr prohlédl tři komory a chtěl vidět čtvrtou, dostalo se mu odpovědi, že tam bydlí správce a že klíč je neznámo kde. Proto bylo rozhodnuto, že magistr dostane jednu z těch tří přístupných místností, pokud se ovšem dohodnou. Potom se šlo do sadu. Byl to veliký kus země s mnoha ovocnými stromy a mnoha rybízovými a angreštovými keři; záhony byly orámovány nízkými živými plůtky zimostrázu. Nacházely se tam však i chodníčky lemované popínavými rostlinami a trávníky a nechyběl tam ani altánek. Uprostřed parku se rozprostíral rybník, v němž se měly nacházet ryby všeho druhu, dokonce i štiky, což magistrovi připadalo neuvěřitelné; a prý se tam nacházejí i kapři a raci. A na rybníce se tyčil letohrádek v podobě templu, k němuž vedl most. Zde stála polovina mramorového vodotrysku — podstavec pro sochu, rozbitý delftský8 květináč, část slunečních hodin. Všechno vypadalo ošuntěle. Stromy byly srostlé, vrhaly už stín, ačkoli dosud nevyrašily. Chodníčky byly zarostlé, tyče popínavých rostlin polámané a všude se rozrůstal plevel a polehávalo chrastí. Avšak správce dovedl odpovědět na všechny námitky; poznamenal naprosto správně, že sad se nevyjímá dříve, než je poryt a upraven, že zimní sníh zpustošil, co mohl, ale že nyní zjara by měli přijít tři zahradníci, a potom to už bude docela jinačí. Magistr to uznal, a když mu umožnili podívat se na skleník, kde se mezi sazenicemi květin všeho druhu právě plazily melouny a kde stála čechřice vysoká jako palec, podlehl kouzlu onoho místa.

Po ukončení prohlídky sadu se šlo zpátky nahoru do Královského sálu, kde ženská část společnosti klábosila tu o tom, tu o onom, co se týkalo kuchyně. Správce nalil opět víno a baronesa teď přinesla bedýnku, z níž vyndala flašinet, a ihned před ním padla na kolena a jala se hrát gavotu9 z proslulé dvorní slavnosti královny Kristýny. Během jejího hraní se správce vytratil.

Magistr a jeho žena seděli a vyměňovali si pohledy plné údivu nad těmito zvláštními lidmi a kradmo si šeptali poznámky o všem tom tajuplném, co viděli a slyšeli. Baronesa, která klečí ve špíně a hraje na flašinet oblečená jako tatarka, nemytá, neučesaná, zapomínající na důvod, proč sem hosté zavítali, vyprazdňující sklenici do dna jako piják — to bylo mírně řečeno neobvyklé.

Během těchto jejich úvah vstoupil ten malý mouřenín, nesa stůl s ucouraným ubrusem. Stůl postavil doprostřed na podlahu a naplnil nějaké předměty zvláštního vzezření. Potom se objevil správce v kejklířském obleku a s kouzelnou hůlkou v ruce.

Magistrovi nyní připadalo, že se ocitl v blázinci, ale byl ve svém rozjímání přerušen správcem, který se žvanivě chvástal, že kromě toho, že se stará o statek, je také uměleckým kouzelníkem a že vystupoval v největších evropských městech a udělal tam nesmírné štěstí.

Baronesa pokračovala bez ustání v hraní. Jako doprovod k její hudbě zpíval správce písničku o hraběti z Lucemburku, o němž se tradovalo, že se spolčil s ďáblem a mísičkami jedů. Nyní úplně změnil své vzezření a ten pokorný zahradník zpíval, šermoval rukama jako divoch, kroužil očima a cenil své veliké bílé zuby.

„Vypadá jako sám zloduch,“ zašeptala paní Törnerová magistrovi a chtěla odejít, ale magistr, který se nenechal hned jen tak zastrašit, ji odrazoval od rozkolu s hostiteli, neboť člověk neví, do jakého domu to vlastně přišli — zda to nejsou blázni nebo bandité.

Nato vyměnil správce masku a neotesaným počínáním se proměnil v roztomilého kejklíře. Chtěl se vsadit o cokoli, že ze svého klobouku vykouzlí konev svařeného vína. Magistr, který znal toto umění i mnohá ještě obtížnější, si zachoval dobrou mysl, hrál užaslého a vsadil se. Víno se skutečně objevilo, správce se svou předstíranou šikovností triumfoval a baronesa tleskala s obdivem.

Mezitím slunce zapadalo a schylovalo se k večeru. Magistr se omlouval, že musejí vyrazit, aby se dostali domů, než nastane noc, a správce dal skutečně příkaz k zapřažení. Avšak zatímco se čekalo na přistavení povozu, předváděl kejklíř jeden kousek po druhém, jenže toho nejpodřadnějšího druhu — takové, jaké nabízejí tržištní šejdíři. Přešla hodina a povoz ještě nebyl přistaven. Tu se magistr rozzlobil a prohlásil, že odjede, i kdyby si měl najat povoz v nejbližší krčmě. Manželka seděla a třásla se chladem, a při své neduživosti začala pojímat podezření, že uvízli v pasti. Správce si zahrál na rytíře, pomohl paní do pláště, naplnil další sklenici, přičemž baronesu, která působila dojmem opilosti, mimoděk objal okolo pasu. Soumrak zhoustl, společnost se rozloučila, aniž bylo o letním bytě dohodnuto něco určitého; magistr však slíbil, že během osmi dnů dá odpověď.

Na schodišti byl opět slyšet podsvětní štěkot psů. A když se magistr zastavil, aby naslouchal, ucouvl před křikem ze zahrady, před křikem jakoby vystrašeného dítěte, dokonávající lišky nebo ženy v porodních bolestech.

„Co to bylo?“ zeptal se obrácen ke správci.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čandala.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.