Fjodor Michajlovič Dostojevskij

Byl ruský spisovatel a filosof. Ruský prozaik, jeden z největších světových spisovatelů, vrcholný představitel ruského realismu a současně předchůdce moderní psychologické prózy.

Narodil se v roce 1821 v Moskvě, v rodině lékaře. Vystudoval vojenské technické učiliště( konstrukce mostů), ale poté se rozhodl pro literaturu. Patřil do skupiny utopického socialisty Michila Vasiljeviče Petrašovského, která vystupovala proti carovi. V roce 1849 byl Dostojevskij se všemi členy této organizace odsouzen vojenským soudem k trestu smrti.

Těsně před popravou jim byl trest změněn nejprve na 4 roky v káznici a později na nucené práce na Sibiři. Zde strávil Dostojevskij deset let, první čtyři roky na nucených pracích a poté jako voják. Byl psychicky a fyzicky na dně, trpěl epilepsií. Jelikož si sám prošel peklem, dokázal se vcítit do lidí s narušenou osobností.

V šedesátých letech mu umřela žena i bratr a zaplavily ho dluhy, což rázně nasměroval k horšímu, když propadl hazardním hrám. V té době hlásal návrat k patriarchálním základům národního života jako záchraně před důsledky moderních civilizačních procesů. Ve svých esejích silně podporoval směřování Ruska na Západ a jeho modernizaci. Demonstroval krizové příznaky v psychologii současné společnosti, zhoubně poznamenávající lidské vztahy, zachytil soudobé hnutí anarchistických teroristů i morální a existenciální problematiku. Ke konci života byl výrazně ovlivněn mysticismem.

Dostojevskij byl celý svůj život epileptikem, kvůli čemuž nakonec i zemřel. Paradoxně až těsně před smrtí autora jeho národ pochopil, jak velkým je spisovatelem.

Bytná

Psychologická novela se odehrává v Petrohradě ve spisovatelově současnosti druhé poloviny devatenáctého století. Hlavní postavou příběhu je Vasilij Ordynov, mladý šlechtic mající již tři roky akademický titul. Ordynov si nalézá podnájem u starce Murina a krásné Kateřiny.

Vlivem velkého množství dojmů a vlivem oslabeného tělesného i duševního zdraví, zažívá Ordynov schizofrenní kombinace snů, přeludů i odrazů skutečných událostí...

V dílku se mísí atmosféra a motivy tajemné, skoro duchařské nebo nadpřirozené s psychologií zotročení a ovládnutí. Celý děj provází jakási horečná snovost, zamilovanost, divokost.

Fjodor Michajlovič Dostojevskij

Bytná

2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Alena Morávková - heirs c/o DILIA, 2013

© JHuslík, 2013

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87808-48-1

Obsah

Bytná

ČÁST PRVNÍ

ČÁST DRUHÁ

Xoзяйka квартиры

ЧАСТЬ ПЕРВАЯ

ЧАСТЬ ВТОРАЯ

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

ČÁST PRVNÍ

1

Ordynov se konečně rozhodl, že se přestěhuje. Jeho bytná, chudá letitá vdova po úředníkovi, u které bydlel v podnájmu, z nepředvídaných důvodů odjela z Petrohradu kamsi do zapadlého venkovského kouta k příbuzným a ani nečekala na prvního, kdy končil pronájem. Mladý muž trávil poslední dny před stěhováním, s lítostí myslel na svůj dosavadní koutek a litoval, že ho musí opustit: byl chudý a bydlení drahé. Hned příští den po odjezdu bytné si nasadil čepici a vydal se na pouť petrohradskými uličkami, prohlížel všecky vývěsky připíchnuté na vratech a vybíral si ze zčernalých zalidněných domů solidnější, kde by se dal najít u nějakých chudých nájemníků požadovaný útulek.

Pátral už dlouho a usilovně, ale brzy ho ovládly skoro neznámé pocity. Zprvu roztržitě a letmo, později pozorně a nakonec zvědavě stí rozhlížel kolem. Dav, pouliční život, ruch, shon, nové předměty, nová situace, všecek ten všední život a každodenní starosti už dávno omrzely činorodého, věčně zaměstnaného Petrohraďana, který horlivě, ale po celý život neúspěšně shání prostředky, aby se mohl usadit a tiše sedět kdesi v tichém teplém hnízdě, vydobytém prací, potem a různými jinými způsoby. Všecka ta banální próza a nuda v Ordynovovi naopak probudila pocit skryté radosti. Bledé tváře mu zrůžověly, oči se zaleskly zdánlivě novou nadějí, dychtivě, zhluboka vdechoval chladný svěží vzduch a bylo mu najednou nezvykle lehce.

Odjakživa žil nenápadně a zcela osaměle. Před třemi lety, kdy získal akademický titul a stal se poměrně svobodný, zašel k jednomu starci, kterého dosud znal jen z doslechu, a dlouho čekal, až se olivrejovaný komorník uvolil podruhé ho ohlásit. Nakonec vstoupil do vysokého, tmavého, prázdného, krajně nudného salonu, jaké bývají ve starobylých rodinných panských domech, které přežily svou dobu, a zahlédl starce, ověšeného řády a ozdobeného šedinami, otcova přítele, kolegu a svého poručníka. Stařec mu vtiskl do ruky nějaké peníze. Jak se ukázalo, byl to nepatrný obnos, pozůstatek dědictví po pradědovi, prodaného v dražbě. Ordynov lhostejně přijal peníze, úklonou se navždycky rozloučil se svým poručníkem a vyšel na ulici. Byl podzimní, studený, pochmurný večer. Mladík upadl do zádumčivosti a srdce mu sevřel jakýsi podvědomý smutek. Oči mu jen hořely a celý se chvěl - střídavě ho spalovala horečka a roztřásala zimnice. Cestou si spočítal, že se svými finančními prostředky může dva, tři a možná i čtyři roky vyjít, jestliže se hodně uskrovní. Smrklo se a poprchávalo. Najal si první pokoj, který se mu naskytl, a za hodinu se přestěhoval. Jako by se zavřel do kláštera, odřekl se světa. Za dva roky se z něho stal dokonalý podivín.

Zpodivínštěl, ale sám to nepozoroval. Prozatím ho ani ve snu nenapadlo, že existuje jiný život, hlučný, bouřlivý, vzrušující, věčně proměnlivý, věčně lákavý a že mu dřív či později neunikne. Slýchal o něm, ale neznal ho a nehledal. Od dětství se jeho život lišil od jiných a nyní se ta odlišnost projevila. Stravovala ho ta nejsilnější nejnenasytnější vášeň, která celý život člověka vysává a nedovoluje takovým, jako je on, věnovat se nějaké praktické činnosti. Tou vášní byla věda. Ujídala mu mládí, pozvolna omamným jedem otravovala noční klid, připravovala ho o zdravou stravu a svěží vzduch; toho se nikdy nedostávalo v jeho špatně větraném kamrlíku, ale on v zajetí své vášně nic z toho nevnímal. Byl mladý a prozatím nic víc nežádal. Ta vášeň zavinila, že byl nezpůsobilý pro praktický život jako nemluvně a nedokázal donutit jiné dobré lidi, aby se v případě potřeby uskrovnili, a vydobýt si mezi nimi alespoň kousek místa. Věda byla pro ty, kdo v tom uměli chodit, cenný kapitál,’ zatímco jeho vášeň byla zbraň namířená proti němu.

Spíš touha než logické důvody ho vedla ke studiu a vědění. Obdobně chápal každou jinou, dokonce i tu nejbezvýznamnější činnost, která ho dosud zaměstnávala. Už od dětství byl známý jako samotář a vůbec se nepodobal svým vrstevníkům. Rodiče nepoznal: pro svou zvláštní samotářskou povahu snášel lecjakou hrubost a bezohlednost a postupně se z něho stal opravdický samotář a kakabus k pohledání. Jeho osamělé aktivity postrádaly dokonce i teď řád a systém; nešlo o nic jiného než o první vzplanutí, žár, nadšení umělce. Sám si vytvořil systém, který se léty přežil, a v jeho nitru se pozvolna rodil dosud nejasný, neurčitý, ale kouzelně radostný obraz myšlenky, vtělené do nové jasné formy, a ta si bolestně razila cestu z jeho duše. Doposud nesměle pociťoval její originalitu, pravdivost a svébytnost, tvůrčí schopnost se v něm formovala a sílila, ale tvůrčí akt byl ještě možná na hony vzdálený a třeba i neuskutečnitelný.

Teď chodil ulicemi jako cizinec, jako poustevník, který náhle vyjde ze své tiché pustiny a zavítá do hlučného rušného města. Všecko mu připadalo nové a zvláštní. Jenomže byl natolik vzdálen zdejšímu světu, který kypěl a hřmotil kolem, že ho dokonce ani nenapadlo, aby se svému novému pocitu podivil, naopak se v něm rodila jakási opojná radost, jakou prožívá hladový, kterému po dlouhém půstu dají najíst a napít, ačkoliv tak bezvýznamná událost, jako je stěhování do nového bytu, mohla zmátnout a znepokojit každého obyvatele Petrohradu, dokonce i takového, jako byl Ordynov. Ale přitom až do dnešního dne neměl příležitost vypravit se do města za svými záležitostmi.

Postupně přicházel na chuť toulkám ulicemi a civěl na všecko jako nějaký zevloun.

Věrný svému zaměření četl v pestrém obraze, který se před ním rozestřel, mezi řádky jako v knize. Všecko ho překvapovalo, nenechal si ujít jediný dojem a kritickým zrakem sledoval tváře chodců, zkoumal okolí, zálibně se zaposlouchával do lidové řeči, jako by si ověřoval vlastní závěry, k nimž dospěl v tichu osamělých nocí. Co chvíli ho překvapila některá podrobnost a podnítila ho k novým úvahám: poprvé zalitoval, že se zaživa pohřbil ve své cele. Tady všecko plynulo rychleji a on sám cítil, jak se mu zrychluje puls, mozek, zatížený samotou a povzbuzovaný a povznášený výhradně jen usilovnou vypjatou činností, pracoval bystře, klidně a směle. Navíc Ordynov podvědomě zatoužil zařadit se do toho cizího světa, který doposud znal, nebo přesněji správně tušil instinktem umělce. Srdce se mu bezděčně rozbušilo steskem po lásce a soucitu. Pozorněji nahlížel do tváří kolemjdoucích, ale byly cizí, ustarané a zamyšlené... Jeho bezstarostnost se zvolna vytrácela; skutečnost ho drtila natolik, že se v něm mimoděk zahnízdila jakási uctivá bázeň. Unavoval ho nápor nových, neznámých dojmů jako nemocného, který poprvé vstal ze svého nemocničního lůžka a upadl, vyčerpaný oslnivým leskem vichřičného života, hlukem a pestrým davem, zmatený a omámený okolním ruchem. Najednou pocítil stesk. Bál se o celý svůj dosavadní život, práci a dokonce o budoucnost. Znepokojovala ho nová myšlenka. Napadlo ho, že celý život byl osamělý, nikdo ho neměl rád a ani jemu se nepoštěstilo někoho milovat. Někteří kolemjdoucí, se kterými zpočátku zapřádal hovor, na něho nevlídně, divně zahlíželi. Poznal, že ho považují za blázna nebo za svérázného podivína - ostatně to byla pravda. Vzpomněl si, že se všichni odjakživa cítili v jeho přítomnosti trapně a už v dětství se mu vyhýbali pro jeho zádumčivou a umíněnou povahu. Vybavil si, jak bylo pro něj těžké dát najevo soucit, ačkoliv mu nechyběl, ale postrádal zřetelnou morální rovnoprávnost s ostatními a to ho trápilo, když byl ještě malý chlapec a vůbec se nepodobal jiným dětem, svým vrstevníkům. Teď si to všecko připomněl a uvědomil, že vždycky, ať to bylo kdykoliv, ho všichni opouštěli a vyhýbali se mu.

Nevědomky zašel až na druhý konec města. Jakžtakž poobědval v odlehlém hostinci a znovu se vydal do města. Prošel mnoho ulic a náměstí. Za nimi následovaly nekonečné žluté a šedé ohrady, na místo nákladných domů uviděl rozpadlé chatrče a zároveň obrovské tovární zrůdné začernalé i červené budovy s dlouhými komíny. Všude bylo liduprázdno, všecko vyhlíželo ponuře a nepřátelsky, alespoň se mu to zdálo. Už byl večer. Jednou dlouhou uličkou vyšel na náměstíčko, kde stál farní kostel.

Roztržitě vstoupil dovnitř. Právě skončila bohoslužba a kostel byl skoro prázdný, jen u vchodu klečely dvě stařeny. Starý šedovlasý kněz zhasínal svíce. Paprsky zapadajícího slunce pronikaly úzkým oknem kupole, takže postranní loď tonula v záři světla, ale postupně dohasínaly: čím hustší tma se rozestřela pod chrámovou klenbou, tím jasněji místy zářily pozlacené ikony, osvětlené chvějivými záblesky lampiček a svíček. Ordynov se v návalu hlubokého znepokojivého Minsku a jakéhosi potlačeného citu opřel o stěnu v nejtmavším koutě kostela a strnul v zapomnění. Vzpamatoval se, když se pod chrámovou klenbou rozlehly dvoje kroky. Zvedl hlavu a při pohledu na příchozí se ho zmocnila jakási nevýslovná zvědavost. Jeden byl stařec a druhá byla mladá žena. Vysoký statný stařec se držel zpříma, ale byl hubený a chorobně bledý. Na první pohled byste mohli hádat na kupce, který sem zavítal zdaleka. Měl na sobě dlouhý černý, zřejmě sváteční rozepjatý plášť s kožešinovou podšívkou. Pod ním bylo možno zahlédnout kabát s dlouhými šosy, pečlivě zapnutý odshora až dolů. Nahý krk měl nedbale ovázaný jasně červeným šátkem a v rukou svíral kožešinovou čepici. Dlouhý jemný stříbřitý vous mu spadal na prsa a pod hustým chmurným obočím svítily ohnivé, zimničně planoucí oči a ulpívaly na všem dlouhým, povýšeným pohledem. Žena, asi dvacetiletá, byla okouzlující. Měla na sobě bleděmodrý řasnatý kabátek s kožešinovou podšívkou a na hlavě bílý atlasový Mlok, uvázaný pod bradou. Šla, oči sklopené, a celou její postavu obestírala jakási důstojnost, zádumčivost, která se smutně zrcadlila v dětsky něžných, půvabných, jemných rysech. Ta nečekaná dvojice měla v sobě cosi zvláštního.

Stařec se zastavil uprostřed kostela a uklonil se na všechny čtyři strany, přestože chrám byl liduprázdný; jeho průvodkyně ho následovala. Pak ji vzal za ruku a odvedl k velkému obrazu patronky chrámu - Bohorodičky, který zářil v záplavě světel na oltáři, jež se od rážela, na říze Bohorodičky, hrající zlatem a drahokamy. Kněz, jediný, kdo zůstal v chrámu, se starci uctivě uklonil a ten odpověděl kývnutím hlavy. Žena sklesla před ikonou. Stařec uchopil cíp pokrývky, která visela u paty ikony, a zakryl jí hlavu: v kostele se rozlehl dušený pláč.

Ordynov užasl nad tou obřadnou scénou a netrpělivě čekal, jak skončí. Po chvilce žena zvedla hlavu a jasné světlo lampičky ozářilo její tvář. Ordynov sebou škubl a postoupil o krok dopředu. Mezitím už žena podala starci půvabnou ruku a oba pomalu odcházeli.

V jejích temně modrých očích s dlouhými, sklopenými řasami, které se vyjímaly na mléčném úbělu tváře, se objevily slzy a stékaly po zbledlých tvářích. Na rtech se jí kmitl úsměv, ale obličej prozrazoval stopy jakéhosi dětského strachu a tajemné hrůzy. Nesměle se tiskla k starci a bylo vidět, že se celá chvěje rozrušením.

Ohromený Ordynov, bičovaný jakýmsi neznámým slastným neodbytným citem, spěšně vyšel za nimi a u vchodu jim zastoupil cestu. Stařec na něho přísně, nepřátelsky zašilhal a mladá žena mu věnovala roztržitý pohled, beze stopy zvědavosti, jako by ji zaměstnávalo něco zcela jiného. Ordynov se vydal za nimi, aniž věděl proč, a zpovzdálí je sledoval. Už se docela setmělo. Dvojice odbočila do široké špinavé ulice, plné dělníků, krupařských krámků a zájezdních hostinců, která vedla přímo k městské bráně a pak se stočila do úzké dlouhé uličky s ohradami po obou stranách. Ulička končila obrovskou zčernalou zdí velkého třípatrového domu s průchodem do jiné, také široké a rušné třídy. Už se blížili k domu, když se stařec otočil a netrpělivě pohlédl na Ordynova. Mladík se zarazil jako zasažený bleskem - jeho vlastní počínání mu připadalo podivné. Stařec se ohlédl podruhé, jako by se chtěl přesvědčit, zdá jeho výhrůžka platila, a pak dvojice vešla úzkými vraty do dvora jakéhosi domu. Ordynov se vrátil. Měl prabídnou náladu, mrzel se na sebe, že zbytečně ztratil celý den, zbytečně se unavil a nakonec tak hloupě dopadl, protože přikládal prachobyčejné epizodě větší význam, než si zasluhovala.

I když po ránu litoval své osamocenosti, instinktivně se vyhýbal všemu, co ho mohlo rozptýlit, překvapit a ohromit ve vnějším, nikoliv vnitřním tvůrčím světě. Smutně, kajícně se rozpomněl na svůj klidný kout a později ho přepadl stesk a myšlenka na nejisté postavení, na starosti, které ho čekají, a současně se ho dotklo, že se mohl zabývat něčím tak malicherným. Unavený, neschopný souvisle myslet, se už pozdě přiloudal ke svému bytu a s údivem si uvědomil, že málem minul dům, kde bydlel. Udivilo ho to, kroutil hlavou nad svou roztržitostí a připsal ji na vrub únavy; vyšel do schodů a ocitl se ve svém podkrovním kamrlíku. Zapálil svíčku a vzápětí si jasně vybavil obraz plačící ženy. Byl to natolik prudký, silný pocit, tak zálibně si v srdci hýčkal plaché rysy ženiny tváře, poznamenané záhadným dojetím i hrůzou, zalité slzami roznícení nebo dětské kajícnosti, až se mu zatmělo v očích a všemi údy projel plamen. Jenže obraz brzy zmizel. Nadšení vystřídala úvaha, později lítost a nakonec jakási bezmocná zlost, ani se nesvlékl, zabalil se do pokrývky a oblečený sklesl na Iůžko...

Probudil se poměrně pozdě, podrážděný, zdrcený a bojácný, spěšně se dal do pořádku, skoro násilím se pokoušel myslet na svoje denní starosti a zamířil na opačnou stranu než včera. Konečně si našel útulek ve světnici chudého Němce, který se jmenoval Spies a žil i s dcerou Tinchen. Když bytný dostal zálohu, pohotově strhl vývěsku přibitou na vratech domu a lákající zájemce, pochválil Ordynova za lilku k vědám a slíbil, že s ním bude horlivě studovat. Ordynov prohlásil, že se nastěhuje kvečeru. Měl namířeno domů, ale rozmyslel si to a zabočil jinam. Vrátila se mu dobrá nálada a v duchu se usmíval vlastní zvědavosti. Byl do té míry netrpělivý, že mu cesta připadala neobyčejně dlouhá. Konečně došel ke kostelu, kam zavítal předešlý večer. Kněz právě sloužil mši. Ordynov si zvolil místo, odkud mohl přehlédnout téměř všecky zbožné farníky, kteří se modlili, ale ty, které hledal, nenašel. Po dlouhém čekání zrudlý vyšel ven. Usilovně se snažil v sobě potlačit jakýsi bezděčný cit a tvrdošíjně, s přemáháním se pokoušel myslet na něco jiného. V úvahách o všedních běžných věcech si vzpomněl, že je čas obědvat, uvědomil si, že má doopravdy hlad, a zamířil do hostince, kde obědval včera. Později si už nevybavil, jak se odtud dostal. Dlouho bezmyšlenkovitě bloumal ulicemi, rušnými i opuštěnými uličkami, a nakonec se ocitl za městem, kde se prostírala zažloutlá pole. Vzpamatoval se - kolem panovalo hrobové ticho; to byl pro něj dávno nepoznaný zážitek. Byl suchý mrazivý den, častý v petrohradském podzimu. Nedaleko stála chalupa a vedle ní dva stohy sena. Drobná vyzáblá herka se sklopenou hlavou a ohrnutými pysky stála vypřažená u dvoukolky a jako by o čemsi přemýšlela. U rozbitého kola vrčivě okusoval kost nějaký vořech a asi tříletý capart jen v košilce si udiveně prohlížel náhodného osamělého chodce a škrábal se na blonďaté střapaté hlavě. Za chalupou se táhla pole a zelnice. Na modravém obzoru se černaly lesy a z protější strany postupovala bělavá oblaka, jako by hnala před sebou hejno stěhovavých ptáků, kteří tiše, jeden za druhým brázdili oblohu. Kolem panoval posvátný klid a smutek, plný jakéhosi skrytého strnulého očekávání... Ordynov užuž chtěl vykročit, ale okolní liduprázdno ho tížilo. Vydal se nazpět směrem k městu, odkud se šířil hlahol zvonů svolávající k večerní bohoslužbě. Zrychlil krok a po chvíli znovu vstoupil do farního kostela.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bytná.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.