Vladimír Körner

Vladimír Körner je uznávaný český prozaik, dramaturg a filmový a televizní scenárista.

Rodina Körnerů pocházela ze Sudet. V roce 1939 odtamtud museli odejít do vnitrozemí. Otec Vladimíra Körnera patřil během války k představitelům vojenského odboje v Kojetíně. Byl v tajné vojenské organizaci, která připravovala povstání na Moravě v roce 1944. Padl v posledních bojích války 7. května 1945 a „in memoriam" dostal dva válečné kříže.

Po válce se rodina vrátila na severní Moravu do Zábřeha. Zde Vladimír Körner zažil odsun Němců. V letech 1954 - 1957 vystudoval Filmovou průmyslovou školu v Čimelicích a ve studiu pak pokračoval v letech 1958 - 1963 na FAMU - obor dramaturgie.

Během studií působil Körner jako dramaturg a později i jako scenárista Filmového studia Barrandov.

Za své tvůrčí úsilí je Vladimír Körner držitelem řady ocenění z našich i mezinárodních festivalů - Berlín, Karlovy Vary, Sapporo, Monte Carlo, Cannes a další. V roce 2004 obdržel prestižní „Cenu Vladislava Vančury".

Zánik samoty Berhof

Baladická románová novela inspirovaná dramatickými událostmi z českého pohraničí těsně po skončení 2. světové války v roce 1945. Tehdy se obyvatelé horské SAMOTY BERHOF, věčně opilý hospodář se svou mladičkou dcerou, stanou zajatci mladých německých nacistických fanatiků, kteří se nesmířili s tím, že válka již skončila. Pod vedením fanatické jeptišky Salome hledají na samotě dočasné přístřeší a úkryt... Kniha byla také zfilmována. Natáčení probíhalo v městečku Branná na Jesenicku. V roli jeptišky Salome excelovala Jana Brejchová.

Vladimír Körner

Zánik samoty Berhof

2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Vladimír Körner – heirs c/o DILIA, 2013

© JHuslík, 2013

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87808-49-8

Obsah

Zánik samoty Berhof

I / Vozka

II / Jeptišky

III / Vlčinec

IV / V pasti

V / Kolštejn

VI / Setkání

VII / Cesty ze samoty

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Kdo se vydá z bývalého Kolštejna po staré cestě k horám, dojde k místům, kde je několik obrovských balvanů. V dávných dobách je tu prý nakupil čert pro svoje potěšení. Jsou opršelé, zvětralé trvalou nepřízní horského povětří, většinou ukryté v mraku. Jen pár skal vyčnívá k samému temeni jesenických hřebenů, a dobře je nad sebou tuší, kdo stoupá od jihozápadu k horskému sedlu. Jako by se mu kameny celou dobu výstupu posmívaly: než nás najdeš, zaskočí tě tma! To místo se jmenuje Vozka a ze všech okolních vrcholů je daleko nejponuřejší.

V příběhu, který chceme vyprávět, již ovládal krajinu v područí kopců mír. Na stezce k Vozkovi vystupoval kouř z horských samot a lesk břidlicových střech ukazoval zdaleka směr k lidským obydlím, ale nenabízel zbloudilcům odpočinku. Neboť hrůza, vyhýbající se po šest let tomuto zapomenutému kraji, si teď hledala své poslední útočiště. Vlci v lidské podobě se uchýlili do hor, aby se nasytili krví a ukrutnostmi. Jejich voláním bylo werwolf — vlkodlak a staré germánské runy vyryté ostřím útočného nože na vratech kostela hlásaly příchozím, že není smíru ani konce nenávisti. Byla to doba prvního poválečného podzimu, kdy zazněly ozvěny výstřelů a v horách začali zbytečně umírat lidé. Za nocí hořely chalupy a stohy a lákaly k zkáze múry a netopýry odlesky svých světel.

Dnes svítí na strmé cestě sotva žlutavé čárky turistických značek. Příroda kolem zklidněla a ukryla zbytky osiřelých chalup. Lidé odtud odešli. Nad základy bývalých dvorců vy bujely kopřivy a tráva ukryla zbytky propadlých krovů. Vyrostla příliš rychle. Nikdo by nenašel ani samotu Berhof, která stávala nejdál v horách. Jenom kameny ponurého Vozky prošlý čas nepohnul...

I / Vozka

Z mlhy se vynořoval povoz, zprvu ho bylo •slyšet na cestě, než se ukázal pod klenutím dubů: jako by vyjížděl ze zakouřeného tunelu. Spousty vlhka visely v haluzích a srážely se a krápaly na silnici. Navzdory vládnoucímu marastu zůstávala cesta pevná, zvedala se k zamženým horám.

Tam nahoře už lilo.

— Vjé, — vykřikl kočí a našmátral pod sedátkem láhev, — vjé! —

Brával si láhev plnou a dopíjel žitnou až na planinách. Náklad měl chráněný plachtou, hlava se mu kymácela při nárazech kol o kameny a před nastávající poutí a neodvratným lijákem téměř usínal. Koníka moc pobízet nemusel, držel se vyjeté cesty úporněji než on sám.

Podomní obchodník Gusta vozil cukr, aby bylo čím sladit, petrolej, aby měli v horách čím svítit, a hřebíky, aby si opravili střechy, než zapadnou na půl roku sněhem. Pak už se nikdo nahoru nevyhrabe. Sám se vydal na cestu spíš ze zvyku, protože kšeft valný nebyl.

V zaletované piksle mohl nabídnout tabák, pár tuctů svíček na Dušičky, biče a karbid, vesměs zrekvírované zboží. To už nebyly cesty, po kterých dřív jezdil.

Voda se valila rovnou po silnici, nikdo neprokopal příčné stružky a nezaházel výmoly. A tak si Gusta drmolil pro sebe nadávky na mlhu, na skončenou válku a zbylý svět. Pivovarskou Brůnu mu sebralo vojsko a dali mu za ni huňatého hucula. S tím žebrákem se měl hnát do hor. Na lesních cestách se zhroutí, zůstanou trčet v blátě. Zatím však táhl dobře, byl malý, možná zrovna víc vydrží. Dokonce i na jedno oko trochu vidí.

— Kůň jako kůň, lepší než člověk! —

Gustava samomluva zapadala v -stále opuštěnějším prostoru. U staré kořalny už padalo listí, ale výš ho muselo být na stromech ještě plno. Bergschenke byla také posledním stavením v údolí, pak se povoz potácel do mraku kryjícího dobrou polovinu kopce.

Vzápětí je uvítalo příšeří prvních vysokohorských stromů. Omšelých patníků s písmeny S. H. 650 m přibývalo se stoupáním čím dál víc. Les zmohutněl a větvoví vrůstalo do země, takže se zdálo, že zde nemohou přebývat živoucí tvorové. Ani ptáci, ani lidé.

Pak se vyjasnilo a tu zakřičel dravec v lesích a vozka zvedl vyrušené hlavu. Dojel na místo, kde se rozbíhalo několik cest, aby se vzápětí ztratily v lese.

Překvapením zamžikal. Místo krahujce či ostříže našel za ukazatelem jeptišku. Podobna spíše strace, choulila se ke kolíku a hábit měla zrousaný, kápi staženu do čela. Vystála své v lijáku a vypadala, že to byla ona, kdo tak truchlivě skřehotal.

— Sestřičko! — ožil Gusta. — Polezte si nahoru. Však vás kousek svezu. —

Zmoklá řeholnice nečekala na kodrcající povoz. Přihrbila se místo odpovědi a prchala od rozcestí k přítmí velikých smrků.

— Kam utíkáš? — pokřikoval za ní vozka,

— můro jedna pomatená, babizno Kristova! —

Z lesa již nic neodpovídalo. Kromě opožděných kapek tu nezbyl zvuk. Déšť docela ustal, stromy se ani nepohnuly. Řeholnice se nadobro ukryla v porostu ještě tmavším, než bylo její oblečení.

— Sodoma a Gomora, — ulevil si kočí a málem se pokřižoval. Ubožačka měla totiž vysoké boty a její úprk byl nějak příliš rázný, jako by odtud ani neprchala žena. Raději nečekal, až se jeptiška ukáže. Místo požehnání si odplivl a hnal koníka od rozcestí k planinám.

Málo vyježděná rýha ho vedla k hospodářství zcela osamocenému. Ještě měl láhev poloplnou. Až nyní ji dopil. Z komína se kouřilo, vikýř do podkroví byl otevřený a stařec na kládách u cesty z dálky vyhlížel povoz. Byla to Floriánova chalupa.

— Grüss Gott, Gusti! Tak co, máš? Vezeš tabák? —

— Kdepak tabáček, — lhal Gusta. — V Kolštejně žádný nemají. Sám bych hulil, až bych někdy brečel. — Láhev mohl odhodit, letěla po cestě a zastavila se u nejbližšího pařezu.

Starý Florián Hampl ji sebral i vyprázdněnou. Patřil k vykladačům bible a vypil toho za život asi tolik co Gusta za den. Hlídacího psa neměl, jenom kravku. V jeho stavení nevydržela žádná ženská a také výklenek pro obvyklou sošku Panenky Marie byl prázdný. Gusta se děsil tak přísného obydlí. Očima zaslzenýma kořalkou i čerstvým povětřím se rozhlížel po pláni. Chvojky a staré tisy vyčuhovaly jako otřepaná košťata. Kdyby nečekaně vylezla z komína stará čarodějnice, Gusta by se ani moc nepodivil. Shodil náklad a nedal se zlákat dovnitř.

— Kdepak, Florián, dneska ne. Než padne noc, rád bych dojel na Bérhof. —

— Kam bys jezdil, člověče, dám ti kirš! —

— Ani to ne, starý brachu, dějou se tady dneska pěkný věci. Na rozcestí jsem trefil na jeptišku. —

Starý Florián k němu vzhlédl skoro s úsměvem.

— To máš těžký. Někdo vidí netopýry nebo hady, ty holt zas jeptišky. —

Gusta se neusmál ani neurazil. Z něčeho se zdál opět vylekaný. Měl dokonce v ruce bič, aby dostal koníka z místa, a to by jindy neudělal. Povoz se nachýlil, kola zaskřípala, jako by chtěla ulétnout.

— Ba ne, Floriáne, — pravil ještě Gusta.

— Utekla, když jsem zavolal. Ten vikýř si na noc zavři. —

— Trochu divný. — Stařec se napřímil také bez úsměvu. — U nás žádný klášter není. Tady Kristus Pán dávno nepeče. —

— No právě, — přitakal Gusta, — žij si tu blaze, Florián! —

A uhodil komika bičem, a tak se přece jen dostali dál z planiny. Větve ohavných chvojek u Floriánovy chalupy se za nimi ohýbaly. Poryv vichru stačil, alby se kraj nanovo vpotácel do deštivé mlhy.

Ještě dál v horách, na pokraji mokřin, stál rozlehlý dvorec, spíš dávná tvrz: bývalý statek Beerhof: „Jahodový dvůr“ na místě, kde bujelo jen křoví a ostřice. Tam končila poslední sjízdná cesta. Hned za usedlostí se zvedala hora jako strmá stěna a svírala zapadlé místečko tak tísnivě, že jenom nad jejím vrcholem čněl kousek oblohy.

Ten poslední, sotva znatelný pruh nebes nyní slábl.

Šeřilo se nad samotou Berhof.

A kdosi v soumraku zažehl petrolejovou lampu, aby ji položil na stůl. Bylo to ještě děvče, se slámově žlutými copy a takřka průhledným čelem. Ulrika, jediné zbylé dítě na celém statku, a v prostorné jizbě už nebyl kromě ní nikdo živý. V čele světnice byla manželská postel a tam ležela maminka.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zánik samoty Berhof.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.