Ivan Olbracht

Ivan Olbracht, vlastním jménem Kamil Zeman, byl prozaik a novinář.

Ivan Olbracht se narodil v rodině advokáta a spisovatele Antala Staška (vl. jménem Antonín Zeman). Matka pocházela z česko-židovské rodiny.

Po absolvování gymnázia ve Dvoře Králové nad Labem v roce 1900 se Ivan Olbracht odebral na studia práv do Berlína. Po dvou letech pokračoval ve studiu v Praze. Zde však brzy přestoupil na filozofii, obor historie - zeměpis. V roce 1909 univerzitu opustil a začal se věnovat žurnalistice. Publikoval v Dělnických listech, v Právo lidu, Rudém právu aj. Věnoval se politické činnosti, nejdříve v sociálně demokratické levici, potom v komunistické straně.

Za svou politickou aktivitu byl Ivan Olbracht dvakrát vězněn. Z komunistické strany byl jako iniciátor tzv. manifestu sedmi vyloučen, Po odchodu z politiky pracoval Ivan Olbracht jako spisovatel z povolání.

Ve Vídni se seznámil s Helenou Malířovou, spisovatelkou a novinářkou, s níž ho potom vázalo dlouholeté soužití.

Ve 30. letech 20. století jezdil Ivan Olbracht k delším pobytům na Podkarpatskou Rus, kde čerpal inspiraci pro svou další tvorbu.

V době německé okupace žil Ivan Olbracht ve Stříbrci u Třeboně a účastnil se odboje ve styku s partyzány.

Golet v údolí

Kniha Golet v údolí zahrnuje tři povídky, odehrávající se v židovské vesnici Polaně, nacházející se uprostřed nádherné přírody Podkarpatské Rusi. Olbracht důvěrně zachycuje mentalitu i zvyky podkarpatské židovské komunity.

Ivan Olbracht

Golet v údolí

2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Ivan Olbracht – heirs c/o DILIA, 2013

© JHuslík, 2013

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87808-50-4

Obsah

Golet v údolí

ZÁZRAK S JULČOU

UDÁLOST V MIKVE

O SMUTNÝCH OČÍCH HANY KARADŽIČOVÉ

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

ZÁZRAK S JULČOU

Lidé chtějí za své peníze něco mít, obchod je zároveň zábavou, a věru, kdyby toho nebylo, bylo by v Polaně o vyražení postaráno po čertech špatně. Ale je zábavou také pro prodávajícího, a obchod bez zábavy je snad vydělávání peněz, ale žádný obchod.

Tak ve vesnickém krámě, vonícím východem republiky a kromě toho ještě octem, petrolejem a tištěnými látkami, se Sura Fuxová baví s rusínským gazdou Mytrem Mazuchou, který za půldruhé hodiny už prohlédl a proklepal všechny kosy a teď u těch tří zvláště vybraných zkouší palcem napříč ostří a na tu nejlepší z těch tří nejlepších zvoní mrzutě kloubem, jako by z ní chtěl odťukati těch posledních padesát haléřů, které, jak se zdá, už Sura nesleví. Suřin otec, Salamon Fux, se baví s rusínskou dívkou, která si kupuje šátek, a se třemi ženami, které jí při tom přišly pomáhat; vytahuje z regálu šátky, červené, zelené, žluté, s cetkami i bez nich, rozprostírá je, protřepává a ukazuje proti světlu měnivost jejich barev. Z obecné strany pultu mu pomáhá chválit kvalitu a láci Bajnyš Zisovič, ale poněvadž žádal Salamon Fux za ten červený se žlutými růžemi a stříbrnými plíšky dvacet pět korun a ženy nabídly deset a poněvadž jsou teprve na dvaceti dvou korunách padesáti haléřích, a Bajnyš Zisovič tedy vidí, že to bude trvat ještě dlouho a k delšímu rozhovoru se Salamonem že se nedostane, jde k Suře:

„Suro, navaž mi čtyři kila mouky !“ poroučí si.

„Ale platit, Bajnyši!“ povídá Sura.

„C!“ praví uraženě Bajnyš a pohodí hlavou, neboť na tak špinavé podezírání věru ani slovy odpovídati nelze.

Sura tedy staví na váhu papírový pytlík a nabírá hrncem z truhlíku kukuřičné mouky.

„Tak ten padesátihaléř slevíte!“ říká Myter Mazucha a povídá to tak, jako by to mezi nimi bylo již dávno smluvně stvrzeno.

„M — m!“ vrtí s úsměvem hlavou Sura.

„Tak mi tedy přidejte kornoutek cukroví pro děti!“

„Ten stojí korunu.“

„Tak alespoň kostku cukru!“ bručí mrzutě gazda.

„Ba ne!“

Balík kukuřičné mouky pro Bajnyše Zisoviče jest navážen, zabalen a on se ho chce chopit. Ale Sura drží. Mají na něm ruce oba.

„Peníze!“ směje se Sura, protože by z člověka dávno nic nezbylo, kdyby se měl stále jen zlobit.

„Copak ti je nedám?“

„No tak sem s nimi!“

„Copak jsem tu ještě nikdy nekupoval čtyři kila mouky?“ povídá Bajnyš trochu podrážděně.

„Tak ten kousek cukru pro děti!“ žádá hlučně Myter Mazucha a sebevědomě sází na stůl peníze.

Sura se zmocňuje pytlíku s kukuřičnou moukou a klade jej vzadu na regál, přestože se Bajnyš Zisovič daleko naklání přes pult, tahá ji za sukně a volá: „No tak počkej!“

Sura jde k Mazuchovi, zjišťuje, že chybí dvacet haléřů, ale gazda se o tom dlouho nechce dát přesvědčit. Pak se Mazucha znova vrací k tomu kornoutku cukroví pro děti. Pak dokazuje, že je kosa drahá. Ale Sura před ním nehnuté stojí, upírá oči nad jeho hlavu do prázdného vzduchu, a když gazela vykládá o cenách kos u Schönfeldů ve městě a o tom, jaká by to byla, hanba, kdyby mu alespoň tu kostku cukru nepřidala, povídá Sura znuděně, neodtrhávajíc oči z prázdna:

„Chybí tu dvacet haléřů.“

„No tak já vám je zítra přinesu.“ prohlašuje konečně Mazucha.

„Ale ano,“ odpovídá vlídně Sura, shrabuje peníze, bere kosu, klade ji vzadu také na regál, „já vám tu kosu do zítřka uschovám.“

Mazucha dokazuje, že ji dnes potřebuje, hubuje a Sura zatím obsluhuje nějaké dítě, které si přišlo pro ocet.

„No tak, Suro!“ povídá energicky Bajnyš, zatímco Myter Mazucha hází na pult zlostně dvacetihaléř.

„M — m!“ vrtí hlavou Sura.

„Šuleme,“ volá Bajnyš zlostně na starého Fuxa, který je s cenou na jedenadvaceti korunách a se ženskými a se šátkem až u dveří, neboť utíkati ke dveřím a vraceti se zas k pultu je jedním z pravidel této zábavy.

„M — m!“ vrtí hlavou Salamon.

Bajnyš Zisovič se tedy opírá o pult, drbe se v kaštanovém plnovousu, a zatímco Sura váží jakési ženě pytlíček dobytčí soli, myslí si: No nemám... Upíři! Vydřiduši! Ať máte černý rok, prasečí hlavy! Kdybych měl, hodil bych vám tu pětikorunu pod nohy. Nemám, no! Ale Bajnyš Zisovič si to nemyslí jen tak, jak už se v hlavě převalovávají neurčitosti, nýbrž myslí si to slovy zcela určitými a ono NEMÁM dokonce velmi hlasitě a jaksi velkými písmeny. Nemám, nemám, nemám... Ale co dělat? Žena čeká doma na mouku.

Tak jde ke dveřím k Salamonovi a třem ženským a povídá mu židovsky: „Šuleme, vy že mi neuvěříte čtyři kila mouky?“

„Ne.“

„Víte, že mám osm dětí ?“

„Já za to nemohu!“ povídá studeně Salamon Fux a roztřepává před ženskými červený šátek se žlutými růžemi.

„To vím! Ale víte, že od včerejška nejedly?“

„To je marné, Bajnyši. Jsi mi tu už dva roky dlužen osmdesát korun...“

„Copak vám s koněm nepracuju?“

„Jó, s koněm mi pracuješ, odpracuješ si dvacet korun, a za pětadvacet  korun si vybereš zboží.“

„Jo, jako kdyby mi někdo dal!“

„A dluh je pořád stejný. Co se budeme bavit, Bajnyši?“ a Salamon Fux se zas obrací k ženským: „No tak pro dobrou vůli...,“ a vede je zpět k pultu. „Za dvacet !“

Bajnyš se zas opírá o prodejní stůl a myslí si: Kdybych tak, dejme tomu, protože si člověk takovou věc vždycky představit může, kdybych tak například měl v kapse stovku! Jestlipak bych ji kvůli tomu prašivcovi rozměnil? Protože taková zelená stokoruna, když se rozmění a neuloží se celá, jako by už ani žádnou stokorunou nebyla. Protože jsou ženské na peníze jako divé: Potřebujeme kukuřici a brambory a na šábes musíme mít bílý chléb a Hanele už pod těmi svými hadříky nemá ani žádnou košili a jak to míníš udělat na zimu s botami... a vím já co všechno? Bajnyš vzdychá: Oj, ojojoj... možná že bych ji přec rozměnil! Jistě bych ji rozměnil! A říká si: No nemám!... Joj! Tolik peněz! Stovka! Kde by ji v dnešních dobách chudý povozník vzal?!

S těmi ženskými to bude ještě dlouho trvat, chtějí zas utíkat, jsou teprve na třinácti a Fux na devatenácti padesáti, a tak se Bajnyš Zisovič odvažuje k Salamonovi ještě jednou:

„Vy, Šuleme, je to opravdu vážné. Děti opravdu nejedly. Vždyť je to hloupých pět korun a já si je odpracuju...“

”Ne.“

„Smilujte se nad mou rodinou, Šuleme!“

Ale tohle je příliš silné slovo a takové výrazy Salamon Fux nesnáší. Začíná křičet. Že už toho má zrovna dost, protože se to opakuje každý týden dvakrát, a když si má Bajnyš něco odpracovat, tak znova, a že on také nekrade a konec a dost a: „Vůbec už ani haléř, a kdyby ses na hlavu postavil!“

Bajnyš je do hloubi duše uražen. Postojí ještě chvíli u pultu, ve své milé duši si ponadává, a když je v krámě několik lidí a nikdo si ho nevšímá, odchází nenápa,dně do prázdné nálevny a odtud do kuchyně.

Tam zrovna paní Ester válí nudle a její vykasané rukávy se nad lokty zařezávají do tlustých paží. Zlostně se obrací po příchozím. Její oči, kterých se lidé bojí, ne že by Bajnyše najednou propichovaly, ale chviličku ho bodají od paty až k hlavě.

„Git morgn! Poslouchejte, Ester,“ povídá honem a jaksi samozřejmě Bajnyš, „.. .nemáte tady kousek chleba? Jen na zakousnutí, neměl jsem dnes ani kdy...“

„C!“ hodí vztekle hlavou Ester... „Proč si nekoupíš v krámě?“

„Ale říkám vám: jen tak na zakousnutí.“

Bajnyš Zisovič usedá na nízkou stoličku u kamen, projevuje tak ochotu počkat, a začíná bavit Ester zprávami o pribujské svatbě Chavy Davidovičové s Mendlem Rosenthalem. O tom, jaká byla nevěsta, že mladý Gleizer vypadal se svým černým kabátem, velkým tvrdým límcem a. bílými nitěnými rukavicemi jako český pan podučitel do rakve, že dostala tlustá Malke Hergotová od sestry z Ameriky nějaké staré žluté bálové šaty s ohromnou, vlnou vyšívanou červenou růží, že v tom byla naditá, div nepraskla, a ta růže že přišla, zrovna na ňadra a stopka do rozkroku. „Chi!“ kvikla, paní Ester, Bajnyš se rozesmál, Ester si oprášila, zamoučené ruce o tlustý břich a šla Bajnyšovi ukrojit kus pšeničného chleba.

„Co to vaříte k obědu?“ čichá Bajnyš.

„Co vařím! Vařím! Co se staráš, co vařím!“ vybuchuje paní Ester.

To tedy byla chyba, a tak zas Bajnyš pokračuje ve zprávách o svatbě, o frizúře slečny Vilkovičové, která vypadala, jako babylónská věž, o žlutých botách Icka Herškoviče jako lodi, o mrkavém nose starého Rosenthala, ulamuje kousky chleba, jí, a když se Ester od nudlí nedívá, strká větší kus chleba do kapsy. A když projevila zase zájem několika vysokými „Chi!“, vstává Bajnyš k odchodu, dokončuje u dveří vypravování a praví jakoby mimochodem:

„Poslouchejte, Ester, v krámě mi nechtějí uvěřit čtyři kila kukuřice, řekněte tam Surince...“

Ale píchl do vosího hnízda. Paní Ester práskla válkem o vál. A začala ječet. A dala si ruce v bok.

„No ne, ne...,“ reteruje honem Bajnyš.

Ale paní Ester je již v tom. Myslí si někdo, že kradou? Celý týden nevidí krejcar, dej, dej, dej, a, každý jen dej a počkej. Šulem neví, kde mu hlava stojí, kukuřici má platit, zboží má platit, bance má platit, daně má platit, a každý na jejich účet jen jí a strojí se, ona bude pomalu chodit bosa, Surinka si musí každý hadřík na sebe vyplakat...

Bajnyš už šel.

Ale ne šenkovnou a krámem, šel dvorem.

Prašivci! myslí si.

Na dvoře před boudou leží chundelatý pes. Otevřenými vraty sem ze silnice pochodují husy a. pes, nehýbaje se, si je zdola prohlíží. To čerti vědí, jak to ti bohatí mají zařízeno! Nu, pes! Fuxových hus si nevšimne, mohou mu vlézt do žrádla, ale připlete se mezi ně cizí, už ji honí, husa běží, křičí, plácá křídly a on jí rve ocas. Potvora! A nikdo ho tomu ani neučil.

No počkejte, prasečí hlavy, myslí si Bajnyš, však on vám to Pán Bůh odplatí! Na dětech! Z kluka budete mít lotra! Phí, to bylo nějaké slávy a pýchy, když se narodil! Fuxovka seděla celý den na lavičce před krámem, přenáramné ňadro venku, u něho držela jednou rukou dítě, vedle ní stál hrnec s teplým husím sádlem, do toho si druhou rukou namáčela, bílý chléb a mastnota, jí tekla po bradě. Aby každý tu slávu a ten blahobyt viděl! Phí! A z kluka bude vagabund. Doma krade, cukroví z krámu rozdává klukům, po sestrách hází botami a s bédrovým Rivou jsou to dva největší uličníci ze vsi.

Bajnyš Zisovič jde po silnici vsí. Představa velkého naditého pytlíku v Suřiných rukou a představa ženy čekající doma na mouku ho naplňují novými starostmi. Zastavuje se mezi ploty chýší. Plácá se do stehen: „No nemám!“ Na čelo se mu vrývají vrásky, levý koutek úst, oka a levé chřípí se povytahují vzhůru v úšklebek bolestný a dumavý zároveň. „Nemám!... Nemám korunu, nemám padesátihaléř, nemám nic.“

Jde k Srulovi Nachamkesovi. Do kovárny.

„Git morgn!“ pozdravuje ho ve dveřích.

Srul Nachamkes, který je celý černý, smolným plnovousem, pejzy, očima, rukama i černou koženou zástěrou, právě v černé kovárně vyrábí ze tří kusů starého železa novou podkovu. Jednou rukou drží klestě a obrací ty rozpálené kousky ve výhni a druhou tahá za řetízek s kouskem motouzu měchy.

„Ty, Srule, mohl bys mi půjčit dvě koruny?“

Srul s oběma rukama zaměstnanýma se zlostně obrací: „Že je teď tak doba půjčovat dvě koruny!“

„Já vím, no ne, ne,“ povídá Bajnyš levým koutkem úst, levým okem a ramenem, „ale košík bramborů mi přec půjčíš?!

Srul Nachamkes se chce rozčilit.

„No ne, ne,“ nedává k tomu dojít Bajnyš. „Tak mi dej trochu tabáku!“

Srul vyjímá plechovou krabičku s trochou tabáku a Bajnyš si dělá cigaretu. Pak jde k řetízku s motouzem on a tahá měchy za kováře.

„Ty, Srule, když jsi takový mudrc: víš, proč se gójové pozdravují,Dobrý den!“ a my ,Dobrý zítřek!’?“

„Ne.“

„Víš, ,Git morgn!’, to není ,dobré jitro’, protože morgn neznamená ráno, nýbrž zítřek. A gój je kůň. Ti myslí jen na dnešek, na teď, na hned. Ale my myslíme dále. Alespoň na zítřek. Alespoň.“

„Odkud to víš?“

„Malamet to povídal v chedru dětem.“

„Mé holky z chedru nikdy nic takového nepřinesou. Ty jen jíst... Ty, to je dobré!“

„To je tuze dobré, Srule! Zítřek! Zítřek, to je hlavní věc, Srule! Protože na dnešku už tuze nezáleží, toho jsme se dočkali, Pán Bůh nám jej dá už dožíti. Nemám mouku: nu, nemám; nemám dvě koruny: nu, nemám; nemám košík bramborů: nu, však já už do večera neumru. Ale zítřek! To je hlavní věc, Srule! Dobrý zítřek. A po dobrém zítřku vždy nový dobrý zítřek.“

Srul Nachamkes vytahuje kleštěmi z výhně dva kousky železa, ty bělavě svítí, klade je na kovadlinu, oba muži do nich buší kladivy, Srul tím větším, Bajnyš tím menším, kovadlina zvoní, železo pomalu červená a odskakují okuje.

A když je spojený kus železa zas ve výhni, ptá se Nachamkes, přihrnuje uhlí:

„Že si ty, Bajnyši, vypůjčuješ dvě koruny?! Vždyť jsi byl přes týden s koněm v Pribuji vozit na silnici kamení.“

„Já? V Pribuji? Vozit na silnici kamení? Přes týden?“

„No jo, Borach Davidovič tě viděl.“

„Borach Davidovič mě viděl! Co by mě Borach Davidovič neviděl? Přes týden! C! Den jsem vozil kamení! Za patnáct korun! Mnoho-li máš za patnáct korun kukuřice? A já mám osm dětí! U švagra jsem byl týden, pomáhal jsem mu stavět domek, když má být do zimy hotov. Já ti povím ještě něco, Srule: Víš, jak se dostali do Ameriky lidé?“

„No, jak se tam dostali! Přeplavali tam; loďmi.“

„No, jó, přeplavali!?! Toť se ví, že se tam od stvoření Adama a Evy nějak dostat musili. Ale kdy tam přeplavali?“

„No??“

„Král Šalamoun je tam převezl. Ten už tak velké lodě měl.“

„Od čeho zčervenali?“

„Od slunce.“

„To také říkal malamet?“

„No. Chaimkovi.“

„To je mudrc.“

„Je. Ale z Chaimka bude taky.“

Pak, když dávají na kovadlině třem kusům starého železa tvar podkovy a Srul drží a bije a Bajnyš také bije, povídá Bajnyš:

„Poslouchej, Srule, já ti mám hrozný hlad. Jaktěživ jsem takový neměl. Celý se hlady potím. Nevečeřel jsem a nesnídal. Nemáš tam něco?“

„Jdi se zeptat Laji!“

Bajnyš jde přes dvorek do chýše a strká hlavu do jizby.

„Git morgn, Laj o, co vaříš k obědu?“

„Co vařím! Nic nevařím!“ odpovídá drobounká kovářka.

Opravdu. Kamna jsou studená. Ale na lavici leží kupa čerstvě natrhané ředkve a cibule. Bajnyš jde rovnou k nim:

„Půjč mi jich pár!“

Ale drobná kovářka jako kvočna vzlétne, běží před zeleninu, zakrývá ji tělem a čepýří se:

„Ne! Nic! Co dám dětem k obědu?“

„No, no“ povídá vyčítavě Bajnyš, „že já jsem tvým holkám ještě jakživ nedal ředkev!“

„Tak jednu!“ Kovářka je celá červená.

„Ne! Čtyři! Pro každé půl!“

„Ne!“ křičí Laja.

„Tak tři!“ křičí Bajnyš.

„Jednu!“ ječí Laja.

„Tři!“

„Ne!“

„Tři!“

„Dvě!“

„Tak dej sem!“ Oči mu hoří, jako by chtěl vraždit. „Ale tři cibule!“

„Ne!“ ječí Laja.

„Dvě!“

„Ne!“

„Jednu!“ křičí Bajnyš.

„Na!“

A po této scéně, jež se podobala spíše rychlé loupeži než přátelskému jednání, se Bajnyš, ještě celý vzrušen a zachvívaje se jako kůň po prudkém běhu, usazuje na lavici. Kovářka, která ještě chrání zeleninu tělem a trochu se z přepadení vzpamatovává, se právě chystá rozplakat, ale on ji honem odzbrojuje výklady o dobré věci, kterou prokázala jeho dětem, a o tom, až pojede na podzim do kraje, že přiveze jejím holkám jablka.

Ale kovářka má na krajíčku pláč a křik a Bajnyš se jí trochu bojí. Jde proto raději do kovárny ještě chvilku tahat měchy.

„Tak sbohem, Srule,“ povídá, když jsou podkovy hotovy, „řekni Laje, že je hodná a že jí přivezu okurky.“

A jde domů. Je to půl hodiny a on jde s hlavou vpřed nakloněnou a před ním pospíchající a se shrbenými zády.

Jde kolem rusínských chýší, kde nemá co pohledávat, kolem židovských chýší, kde nic nemají, a kolem krámků, kde mu neuvěří, protože tam bud nekupuje, nebo že je tam dlužen.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Golet v údolí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.