David Herbert Lawrence

David Herbert Lawrence, obvykle zkracováno jako D. H. Lawrence , byl přední představitel anglického realismu v literatuře. D. H. Lawrence absolvoval univerzitu v Nottinghamu, a poté zde do roku 1913 učil. Po roce 1913 se zabýval pouze literaturou.V roce 1919 odjel Lawrence z Anglie, aby poznal jinou kulturu a společnost. Pobýval v Itálii a na Sicílii, přes Ceylon odjel do Autrálie, odtamtud přes Nový Záland do Nového Mexika a Mexika. Zde poznával jinou kulturu a sbíral poznatky pro svá díla. Zemřel na tuberkulózu.

Psal experimentální prózu. V jeho díle objevíme instinkty, vášně, vztahy k přírodě a hlavně se zaměřoval na sexuální rovinu díla, na vztahy mezi muži a ženami. Zdůrazňoval nutnost návratu k citovému přirozenému životu a k instinktům jako východisko z krize mezilidských vztahů. Mimořádného uznání se mu dostalo za jeho povídky a novely, jeho kompletní básnické dílo čítá přes tisíc stran. Stejně významná jsou jeho dramata, eseje, pojednání a korespondence.

Milenec lady Chatterleyové

Příběh manželské nevěry a cizoložné lásky lady s hajným Mellorsem. Vedle otevřených popisů milostných vztahů ženy provdané za ochrnutého muže však přináší i kritiku společnosti a jejího uspořádání.

Román vzbudil senzaci i pobouření, byl policejně zakázán. Ještě v roce 1960 se nakladatelství Penguin Books ocitlo na lavici obžalovaných, když knihu vydalo. V proslulém soudním procesuv němž na obranu Lawrence vystoupila řada významných spisovatelů a literárních vědců, byl román shledán nevinným a zbaven nařčení z pornografie. Dnes je román klasickým dílem anglické literatury.

David Herbert Lawrence

Milenec lady Chatterleyové

2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© František Vrba - heirs c/o DILIA, 2013

© JHuslík, 2013

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87808-51-1

Obsah

Milenec lady Chatterleyové

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Kapitola 1

Náš věk je v podstatě tragický, a tak ho odmítáme tragicky brát. Katastrofa se přehnala, stojíme mezi troskami, začínáme si budovat nová bydlišťátka, chovat nové nadějičky. Je to pořádná dřina: do budoucnosti dnes nevede žádná hladká silnice, místo toho obcházíme nebo přelézáme překážky. Musíme žít bez ohledu na to, kolik obloh se nám zhroutilo.

Přibližně v takovém postavení byla Constance Chatterleyová. Válka jí strhla střechu nad hlavou. A ona si uvědomila, že člověk musí žít a učit se.

Provdala se za Clifforda Chatterleyho v roce 1917, když byl doma měsíc na dovolené. Prožili ten měsíc v líbánkách. Pak se vrátil do Flander, odkud ho šest měsíců nato poslali zpátky do Anglie, víceméně roztrhaného na kusy. Jeho ženě Constanci tenkrát bylo třiadvacet a jemu devětadvacet.

Lpěl na životě přímo zázračně. Nezemřel a kusy se zdály znovu srůstat. Dva roky zůstal v rukách lékařů. Potom ho prohlásili za vyléčeného a mohl se vrátit zpátky do života se spodní polovinou těla od kyčli dolů navždycky ochrnutou.

To bylo v roce 1920. Clifford s Constanci se vrátili do jeho domova, na zámeček Wragby, který byl rodinným „sídlem“. Jeho otec zatím zemřel, Clifford teď byl baronetem, sirem Cliffordem, a Constance lady Chatterleyovou. Přišli, aby začali vést domácnost a manželský život v dost opuštěném domově Chatterleyů s dost nedostatečnými příjmy. Clifford měl sestru, ale ta odjela pryč. Jinak neměl žádné blízké příbuzné. Jeho starší bratr padl ve válce. Navždycky zmrzačen, s vědomím, že nikdy nemůže mít děti, vrátil se Clifford domů do zakouřené střední Anglie, aby udržel jméno Chatterleyů při životě, dokud to bude v jeho moci.

Nebyl doopravdy nijak sklíčený. Mohl se sám vozit po domě na kolečkové židli a měl vozík pro nemocné s připevněným motorkem, takže se mohl pomalu projíždět po zahradě a po krásném melancholickém parku, na který byl ve skutečnosti velice pyšný, třebaže předstíral, že mu na něm zhola nezáleží.

Poněvadž tolik vytrpěl, schopnost utrpení ho do jisté míry opustila. Zůstával nedotčený, bystrý a veselý, skoro by se dalo říci bujarý s tím svým ruměným, zdravě vypadajícím obličejem a světle modrýma, vyzývavýma a jasnýma očima. Ramena měl široká a mocná, ruce velice silné. Nákladně se oblékal a nosil elegantní kravaty z londýnské Bond Street. Přesto však mu bylo ve tváři vidět ostražitý, trochu prázdný výraz mrzáka.

Jeho život visel předtím tak na vlásku, že mu to, co mu z něho zbylo, bylo úžasně drahocenné. Z úzkostlivého jasu jeho očí bylo zřejmé, jak je pyšný, že po tom velkém otřesu ještě žije. Byl však raněn natolik, že něco v něm zahynulo, některé jeho pocity vymizely. Zůstala po nich prázdnota necitelnosti.

Constance, jeho žena, byla růžolící, venkovsky vyhlížející dívka s hebkými hnědými vlasy, statným tělem a s pomalými pohyby, plnými nezvyklé energie. Měla velké udivené oči a měkký lahodný hlas a vypadala, jako by právě přišla ze své rodné vesnice. Jenomže to tak vůbec nebylo. Její otec byl kdysi dobře známý člen Královské akademie, starý sir Malcolm Reid. Její matka patřívala v dobách prerafaelitského rozkvětu ke kultivovaným fabiánům. Mezi umělci a vzdělanými socialisty se Constanci i její sestře Hildě dostalo výchovy, kterou by bylo možno označit za esteticky nekonvenční. Byly brány do Paříže, do Florencie a do Říma, aby se nadýchaly umění, a byly brány i druhým směrem, do Haagu a do Berlína, na velké socialistické sjezdy, kde řečníci mluvili všemi civilizovanými jazyky a nikdo nepřicházel do rozpaků.

Obě dívky proto od útlého mládí neodstrašovalo ani umění, ani ideální politika. Bylo to jejich přirozené ovzduší. Byly zároveň kosmopolitní i provinciální, s oním kosmopolitně provinciálním názorem na umění, který jde ruku v ruce s čistými sociálními ideály.

V patnácti letech byly poslány do Drážďan, aby tam kromě jiného studovaly hudbu. A zažily tam krásné časy. Žily volně mezi studenty, diskutovaly s muži o filozofických, sociologických a uměleckých problémech a plně se mužům vyrovnaly, ba ještě je předčily, protože byly ženy. A toulaly se po lesích se statnými mládenci s kytarami, brnky brnk!

Zpívaly písničky wandervogelů a byly volné. Volné! To bylo to veliké slovo. Venku v otevřeném světě, venku

v jitřních lesích, s bujnými mladými chlapci, kteří měli nádherné hlasy, volné dělat si, co chtěly, a — především — říkat si, co chtěly. Na hovoru záleželo nejvíc, na vášnivé výměně slov. Láska byla jen podružný průvodní zjev.

Jak Hilda, tak Constance si odbyly své pokusné milostné poměry, když jim bylo osmnáct. Mladí muži, se kterými tak vášnivě hovořily, tak bujaře zpívaly a tak svobodně tábořily pod stromy, vyžadovali samozřejmě milostné spojení. Dívky váhaly, ale tolik se přece o té věci mluvilo, pokládala se za tak důležitou. A muži byli tak pokorní a tolik žadonili. Proč by dívka nemohla projevit královskou velkomyslnost a dát se darem?

Daly se tedy darem, každá tomu mládenci, se kterým vedla nejchytřejší a nejdůvěrnější diskuse. Diskuse a debaty byly to hlavní; milování a tělesné spojení bylo jen jakýmsi návratem k primitivitě s určitou dávkou zklamání. Dívka pak už nebyla do chlapce tolik zamilovaná a měla trochu sklon nenávidět ho, jako by se vetřel do jejího soukromí a vnitřní svobody. Pro dívku totiž samozřejmě veškerá důstojnost a smysl života záležely v dosažení absolutní, dokonalé, ryzí a vznešené svobody. Co jiného život pro dívku znamenal? Setřást staré a špinavé vztahy a područí.

A nechť se to jakkoli sentimentálně opentlovalo, tyhle sexuální záležitosti byly jedním z nejstarších a nejšpinavějších vztahů a područí. Básníci, kteří je oslavovali, byli většinou muži. Ženy vždycky věděly, že tu je něco lepšího, něco vyššího. A teď to věděly určitěji než kdy jindy. Nádherná čistá svoboda ženy byla neskonale obdivuhodnější než jakákoli sexuální láska. Jediným neštěstím bylo, že muži v tom ohledu zůstávali za ženami o tolik pozadu. Domáhali se pohlavních styků jako psi.

A žena se musela podvolit. Takový muž byl ve svých choutkách jako dítě. A žena se mu musela podvolit v tom, co chtěl, jinak by nejspíš jako dítě začal trucovat a naštvaně by odešel a zkazil by tak dosavadní velmi příjemný vztah. Žena se však mohla muži podvolit, a nevydat mu přitom své vnitřní svobodné já. S tímhle básníci a mluvkové o sexu zřejmě dost nepočítali. Žena si mohla vzít muže, aniž se mu ve skutečnosti vzdala. Určitě si ho mohla vzít, aniž se vydala do jeho moci. Spíš mohla využít téhle sexuální záležitosti, aby sama získala moc nad ním. Stačilo totiž, aby se při pohlavním styku zdržela a nechala ho dokončit a vydat se, aniž sama dospěla k vyvrcholení, a pak mohla spojení prodloužit a dosáhnout svého orgasmu a vyvrcholení, když on už byl jenom jejím nástrojem.

Obě sestry si odbyly svou milostnou zkušenost do vypuknutí války a pak byly spěšně odvolány domů. Žádná z nich se do žádného mládence nikdy nezamilovala, dokud si nebyli velmi blízko skutečně doslova: dokud je totiž hluboce nezaujal vzájemný rozhovor. To úžasné, hluboké, neuvěřitelné vzrušení, jaké skýtá vášnivý rozhovor s opravdu chytrým mladým mužem, rozhovor po celé hodiny a pokračující den za dnem po celé měsíce ... to si nikdy ani ve snách nedovedly představit, dokud k tomu nedošlo. Rajský slib: Dostane se ti muže, abys s ním mluvila! — nebyl nikdy vysloven. Byl splněn dříve, než sestry poznaly, o jaký slib jde.

A jestliže po vznícené důvěrnosti oněch živých a oduševnělých diskusí došlo k pohlavnímu styku víceméně nevyhnutelně, budiž! Znamenal konec jedné kapitoly. I on přinášel své vlastní vzrušení: podivné rozechvělé vzrušení uvnitř těla, konečnou křeč sebeutvrzení, jako poslední slovo, dráždivé a velice podobné řádce hvězdiček, které mohou označovat konec odstavce a změnu tématu.

Když přijely dívky domů na letní prázdniny v roce 1913, to bylo Hildě dvacet a Connii osmnáct, jejich otec jasně poznal, že prožily milostnou zkušenost.

L´amour avait passé par là, prošla tudy láska, jak se říkává. Byl však sám zkušený muž a dával životu volný průběh. Pokud šlo o matku, nervózní churavou ženu v posledních měsících života, ta si jen přála, aby její dcery byly „svobodné“ a došly „sebenaplnění“. Sama nikdy nedokázala být docela sama sebou; bylo jí to odepřeno. Bůhsámví proč, vždyť měla svůj vlastní příjem i vlastní rozum. Vinila z toho manžela. Ale ve skutečnosti za to mohl nějaký starý cejch autority, který poznamenal její myšlení nebo duši a jehož se nemohla zbavit. Nemělo to co dělat se sirem Malcolmem, který nechal svou nervózně nepřátelskou, hrdou manželku vládnout nad vlastní domácností a sám si šel svou cestou.

Tak tedy byly dívky „svobodné“ a vrátily se zpátky do Drážďan ke své hudbě a univerzitě a ke svým mládencům. Milovaly každá svého příslušného mladého muže a příslušní mladí muži milovali zase je s veškerou vášní duševní přitažlivosti. Všechny ty báječné věci, které si mladí mužové mysleli a vyslovovali a psali, si mysleli a vyslovovali a psali pro mladé ženy. Conniin mladý muž byl hudebník, Hildin byl technik. Ale oba žili jen pro své mladé ženy. Totiž v myšlenkách a duševních vznětech. V jiných ohledech vyšli trochu zkrátka, i když o tom nevěděli.

I na nich bylo zřejmé, že jimi prošla láska; totiž fyzická zkušenost. Je zajímavé, jakou jemnou, ale neklamnou proměnu to vyvolá v těle mužů i žen: žena rozkvete, rafinovaněji se zaoblí, její mladá hranatost zvláční a v jejím výrazu se projeví buď dychtivost nebo vítězosláva; muž o hodně zklidní, obrátí se víc do sebe, sám obrys jeho ramen a hýždí působí méně sebevědomě a váhavěji.

Ve chvíli, kdy pocítily sexuální vzrušení v celém těle, sestry téměř podlehly neznámé mužské moci. Ale rychle se vzpamatovaly, přijaly sexuální vzrušení jako pouhý pocit a zůstaly svobodné. Kdežto muži z vděčnosti za sexuální zkušenost propadli ženě celou duší. A tvářili se pak, jako by ztratili stříbrňák a našli měďák. Ten Conniin byl trochu nabručený a Hildin trochu uštěpačný. Ale takoví už muži jsou! Nevděční a stále neukojení. Když s nimi nespíte, nenávidí vás, protože je nechcete; a když s nimi spíte, nenávidí vás zase z nějakého jiného důvodu. Nebo docela bez důvodu, až na ten, že jsou to rozmazlené děti, které se nespokojí ničím, co dostanou, ať dělá žena co dělá.

Jakmile však vypukla válka, Hilda a Connie musely narychlo zpátky domů, když byly doma už předtím v květnu na matčině pohřbu. Do vánoc roku 1914 oba jejich mladí Němci padli. Sestry pak plakaly a vroucně mladé muže milovaly, ale přitom na ně v srdci zapomněly. Mládenci pro ně přestali existovat.

Obě sestry bydlely v otcově, či vlastně matčině domě v Kensingtonu a stýkaly se s mladou cambridgeskou skupinou, se skupinou, která propagovala „svobodu“ a flanelové kalhoty a flanelové rozhalenky a jistý druh dobře vychované citové anarchie a šeptavý, mumlavý tón řeči a přecitlivělé způsoby. Hilda se však náhle provdala za muže o deset let staršího, než byla sama, za obstárlejšího příslušníka této cambridgeské skupiny, za muže se slušným jměním a s pohodlným rodinným místem na ministerstvu. Psal také filozofické eseje. Bydlela s ním v menším domku ve Westminsteru a pohybovala se v té dobré společnosti ministerských činitelů, kteří nepatří ke špičkám, ale jsou, nebo rádi by byli skutečně inteligentní silou národa; lidí, kteří vědí, o čem mluví, nebo aspoň mluví, jako by to věděli.

Connie se trochu zabývala válečnou pomocí a stýkala se s těmi nesmiřitelnými cambridgeskými radikály ve flanelových kalhotách, kteří se mírně vysmívali všemu, alespoň prozatím. Jejím „přítelem“ byl jistý Clifford Chatterley, dvaadvacetiletý mladý muž, který přispěchal domů z Bonnu, kde studoval důlní techniku při těžbě uhlí. Předtím strávil dva roky v Cambridgi. Teď se stal nadporučíkem v elitním pluku, takže se mohl všemu vysmívat slušivěji v uniformě.

Clifford Chatterley byl z vyšší třídy než Connie. Connie patřila k zámožné inteligenci, kdežto on k aristokracii. Ne k té nejvyšší, ale přece jen. Jeho otec byl baronet a jeho matka bývala dcera vikomtova.

Jenomže Clifford, ačkoli měl lepší školy a patřil víc do „společnosti“ než Connie, byl svým způsobem provinciálnější a ostýchavější. Cítil se doma ve svém úzkém „velkém světě“, totiž ve společnosti statkářských aristokratů, byl však plachý a nervózní před celým tím druhým velkým světem, který se skládá z nesmírných zástupů středních i nižších tříd a z cizinců. Po pravdě řečeno, bál se tak trochu lidstva středního a nižšího stavu i cizinců, pokud nebyli z jeho vlastní třídy. Byl si jistým ochromujícím způsobem vědom své vlastní bezbrannosti, ačkoli ho chránily všechny jeho výsady. Je to podivné, ale je to jev dneska dost častý.

Zvláštní poddajná sebejistota dívky jako Constance Reidová ho proto oslnila. Byla o tolik víc svou vlastní paní v tom vnějším chaotickém světě, než byl on pánem svým.

Přesto však i on byl buřič; bouřil se dokonce proti své vlastní třídě. Ale buřič je snad příliš silné slovo, až příliš silné. Byl jenom stržen všeobecným populárním odporem mladých proti konvenci a proti každé skutečné autoritě. Otcové byli směšní; jeho vlastní paličatý otec především. A směšné byly i vlády; naše vlastní váhavá vláda zejména. A směšné byly rovněž armády, všichni ti staromódní generálští panáci, a rudolící Kitchener v první řadě. Dokonce i válka byla směšná, i když hubila spoustu lidí.

Vlastně všechno bylo směšné, trochu anebo hodně ;rozhodně bylo do jisté míry směšné všechno, co bylo nějak spojeno s autoritou, ať už na vojně, ve vládě nebo na univerzitách. A pokud si vládnoucí třída dělala nárok na vládnutí, byla směšná taky. Sir Geoffrey, Cliffordův otec, byl nanejvýš směšný tím kácením svých stromů a vytahováním havířů ze svých uhelných dolů, aby je hnal do války; tím svým vlastním bezpečím a patriotismem, ale taky tím, jak vynakládal na vlast víc peněz, než ve skutečnosti měl.

Když slečna Chatterleyová — Emma — přijela ze střední Anglie do Londýna, aby dělala ošetřovatelku, štiplavě o siru Geoffreym a jeho odhodlaném vlastenectví svým klidným způsobem vtipkovala. Starší bratr a dědic Herbert se smál hlasitě, třebaže stromy, které padaly na výdřevu zákopů, byly vlastně jeho. Clifford se však jen trochu rozpačitě usmíval. Všechno bylo směšné, svátá pravda. Ale když to šlo příliš těsně na tělo a člověk se stal směšným sám ...? Lidé z jiných tříd jako Connie brali alespoň něco vážně. V něco věřili.

Brali vážně prosté vojáky a hrozbu všeobecné branné povinnosti a nedostatek cukru a karamel pro děti. Za to všechno ovšem směšně mohly úřady. Ale Clifforda se to nedotýkalo. Pro něj byly úřady směšné ab ovo, ne kvůli karamelám nebo tomíkům na frontě.

A úřady cítily, že jsou směšné, a počínaly si náramně směšným způsobem a na nějaký čas zavládl bláznivý zmatek. Dokud se nevyvinula situace na frontě a dokud Lloyd George nepřišel zachránit situaci doma. A to přesáhlo dokonce i směšnost, frivolní mládež se už nesmála.

V roce 1916 Herbert Chatterley padl, takže se Clifford stal dědicem. Dokonce i toho se zděsil. Byl tak prodchnut důležitostí svého postavení jakožto syn sira Geoffreyho a dítko z Wragby, že tomu nikdy nedokázal uniknout. A přece věděl, že v očích obrovského vroucího světa je i to směšné. Stal se dědicem odpovědným za Wragby. Není to strašné? A zároveň nádherné a současně snad naprosto absurdní?

Sir Geoffrey v tom žádnou absurditu neviděl. Byl bledý a napjatý, uzavřený do sebe a paličatě odhodlaný zachránit svou vlast i své vlastní postavení, ať už s Lloydem Georgem či s kýmkoli. Byl tak odříznut, tak odloučen od skutečné Anglie, tak dokonale neschopný, že měl dobré mínění dokonce o Horatiovi Bottomleym. Sir Geoffrey stál za Anglií a za Lloydem Georgem, jako jeho předkové stáli za Anglií a za svátým Jiřím — a nikdy nepoznal, že je v tom rozdíl. A tak sir Geoffrey porážel dříví a podporoval Lloyda George a Anglii, Anglii a Lloyda George.

A chtěl, aby se Clifford oženil a zplodil dědice. Clifford otce pokládal za beznadějný anachronismus. Ale v čem pokročil sám dál, kromě toho nesmělého smyslu pro směšnost všeho a pro svrchovanou směšnost svého vlastního postavení? Chtě nechtě totiž přijal svůj baronetský titul i Wragby s nejvyšší vážností.

Živé vzrušení z války vyprchalo ... odumřelo. Příliš mnoho smrti a hrůzy. Člověk potřeboval podporu a útěchu. Člověk potřeboval zakotvit v bezpečném světě. Muž potřeboval ženu.

Sourozenci Chatterleyovi, dva bratři a sestra, prožili život v podivné izolaci, uzavřeni spolu na Wragby přes všechny své známosti. Pocit izolace posiloval rodinné pouto, pocit slabosti jejich postavení, pocit bezbrannosti, přes jejich titul a pozemky, nebo snad právě kvůli nim. Byli odříznuti od té průmyslové střední Anglie, ve které trávili život. A od své vlastní třídy byli odříznuti zahloubanou, tvrdohlavou a uzavřenou povahou sira Geoffreyho, svého otce, který jim byl směšný, ale na něhož reagovali tak citlivě.

Ti tři si kdysi řekli, že budou žít vždycky společně. Ale Herbert teď padl a sir Geoffrey chtěl, aby se Clifford oženil. Sir Geoffrey se o tom sotva zmínil; mluvil velice skoupě. Ale jeho mlčenlivému, tíživému naléhání, aby k tomu došlo, se Clifford těžko mohl ubránit.

Jenomže Emma řekla ne! Byla o deset let starší než Clifford a cítila, že jeho sňatek by byl dezercí a zradou na tom, za čím mladí členové rodiny stáli.

Clifford se přesto oženil s Connií a prožil s ní měsíc líbánek. Bylo to ve strašném roce 1917 a sblížili se spolu jako dva lidé na potápějící se lodi. On se oženil jako panic a sexuální stránka pro něj mnoho neznamenala. I bez ohledu na to si byli tak blízcí, on a ona. A Connie se málem nadchla tou důvěrností, která přesahovala sex a mužovo „ukojení“. Clifford ostatně netoužil jenom po svém „ukojení“ natolik, jako se to zdálo u takové spousty mužů. Ne, jejich důvěrnost byla hlubší, nějak osobnější. A sex byl pouhou vedlejší záležitostí nebo přídavkem, jedním z těch podivně zastaralých organických procesů, které přežívají se svou osobitou neohrabaností, ale nejsou ve skutečnosti nezbytné. Connie nicméně chtěla děti, byť i jen proto, aby upevnily její postavení proti švagrové Emmě.

Jenomže na začátku roku 1918 byl Clifford převezen domů v cárech a žádné dítě tu nebylo. A sir Geoffrey zemřel zklamáním.

Kapitola 2

Connie s Cliffordem přijeli domů na Wragby na podzim roku 1920. Slečna Chatterleyová, dosud znechucená bratrovým odpadlictvím, odjela pryč a žila v malém bytě v Londýně.

Wragby byl dlouhý nízký starý dům z hnědého kamene, s jehož stavbou se započalo zhruba v polovině osmnáctého století a k němuž se přistavovalo, až vznikl rozsáhlý konglomerát bez valné osobitosti. Stál na návrší v pěkném starém dubovém parku, ale nablízku bylo bohužel vidět komín tevershallské šachty s mračny páry a kouře a o něco dál na vlhkém a zamlženém úbočí kopce nevábně roztroušenou vesnici Tevershall, vesnici, která začínala skoro u bran parku a táhla se v naprosto beznadějné ošklivosti dlouhou a ponurou míli: řady ubohých, malých, ukoptěných cihlových domků s víky černých břidlicových střech, s ostrými rohy, vyzývavě zpustlých a bezútěšných.

Connie byla zvyklá na Kensington nebo na skotskou vysočinu nebo na sussexské duny; to byla její Anglie. Se stoicismem mládí vzala jediným pohledem na vědomí svrchovaně bezduchou ošklivost uhelného a železářského vnitrozemí a dál se o ně nestarala: brala je jako něco neuvěřitelného, o čem se nepřemýšlí. Z dost stísňujících pokojů na Wragby slyšela hrkání třídicích sít, supění parostroje na spouštění důlních klecí, řinkot huntů a chraplavé pohvizdování důlních lokomotiv. Tevershallské haldy hořely, hořely už celá léta, a bylo by stálo tisíce uhasit je. Musely tedy hořet. A když odtamtud vál vítr, což bylo často, dům byl plný čmoudu z toho sirného spalování výmětů zemského nitra. Ale i za bezvětrných dnů bylo ve vzduchu vždycky cítit něco podzemního: síru, železo, uhlí nebo kyselinu. Dokonce i na jarní čemeřici se ustavičně usazoval mour, neuvěřitelně, jako černá mana z oblohy posledního soudu.

Prostě to tu bylo, osudově předurčeno jako všechno ostatní! Bylo to dost ohavné, ale proč se proti tomu bouřit? Odkopnout to člověk nemohl. Trvalo to dál. Život, jako všechno ostatní! Na nízkém temném stropě mraků hořely v noci rudé skvrny a třásly se, naskakovaly, bobtnaly a opět se svrašťovaly jako bolestné spáleniny. To byly pece. Zpočátku Connii fascinovaly jakousi hrůzou; připadala si, že žije v podzemí. Pak si na ně zvykla. A ráno pršelo.

Clifford prohlašoval, že se mu na Wragby líbí než v Londýně. Že tenhle kraj má svou vlastní krutou vůli a lidé kuráž. Connii napadlo, co mají kromě toho; určitě ne oči ani mozky. Lidé tu byli stejně divocí, beztvární a pochmurní jako krajina a právě tak nevlídní. Jenomže v jejich hrdelním splývavém nářečí a v klapotu jejich ocvočkováných důlních bagančat, když táhli po asfaltu domů z práce, bylo něco strašlivého a jaksi tajemného.

Nikdo mladého milostpána domů nevítal, žádné oslavy, žádná deputace, ba ani jediný květ. Jenom zmoklá jízda autem po temné mokré cestě prodírající se ponurými stromy ke svahu parku, kde se pásly šedivé zmoklé ovce, na návrší, kde se roztahovalo tmavohnědé průčelí domu, a hospodyně se svým manželem, kteří se třepetali při zemi jako nejistí nájemci, připravení vykoktat pár slov na uvítanou.

Mezi zámkem Wragby a vesnicí Tevershall nebyl žádný styk, naprosto žádný. Nikdo nesmekal, nikdo nevysekával pukrlata. Havíři jenom koukali; obchodníci pošupovali před Connii čepicemi jako před známou a Cliffordovi nedbale kývali; to bylo všechno. Nepřekročitelná propast a jakýsi tichý odpor na obou stranách. Connie zpočátku trpěla tím vytrvalým mrholením odporu ze strany vesničanů. Pak se proti němu zatvrdila a stal se pro ni jakousi hořkou posilující medicínou, něčím, co člověk musí spolknout. Nešlo o to, že by ona a Clifford byli neoblíbení, patřili prostě k docela jinému živočišnému druhu než horníci. Nepřekročitelná propast, nepopsatelný rozpor, jaký snad neexistuje na jih od řeky Trentu. Ale ve střední Anglii a na průmyslovém severu nepřekročitelná propast, přes kterou se nelze domluvit.

Ty si zůstaň na své straně, já si zůstanu na své! Podivné popření společného tepu lidstva.

Abstraktně však vesnice s Cliffordem a Connií sympatizovala. Hmatatelně se to ovšem projevovalo tendencí — Nech mě na pokoji! — na obou stranách.

Farář byl příjemný člověk, asi šedesátník, žijící jen pro svou povinnost a osobně zatlačený skoro do ztracena tím mlčenlivým — Nech mě na pokoji ! — celé vesnice. Ženy havířů byly skoro všechny metodistky. Havíři nebyli nic. Ale i to málo z oficiální kněžské uniformy, co duchovní nosil, stačilo úplně zakrýt skutečnost, že je muž jako každý jiný. Kdepak, byl panáček Ashby, jakýsi automat na kázání a na modlení.

Tohle paličaté a pudové — Myslíme si, že jsme stejně dobří jako ty, třebaže ty jsi lady Chatterleyová, — Connii zpočátku hrozně mátlo a zaráželo. Ta zvědavá, podezíravá falešná roztomilost, se kterou ženy havířů přijímaly její pokusy o sblížení, ten podivně urážlivý přízvuk jejich - A jémine! To teda sem nejčko někdo, když se mnou promluvila lady Chatterleyová! Ale jen ať si proto nemyslí, že sem něco míň než vona! —, což vždycky slyšela skřípat v jejich napůl podlézavém tónu, to bylo něco nemožného. Nemohla to nijak překonat. Bylo to beznadějně a urážlivě nekonformní.

Clifford je nechával na pokoji a ona se naučila jednat právě tak: chodila kolem nich, aniž se na ně podívala, a oni na ni civěli jako na kráčející voskovou figurínu. Když s nimi Clifford měl co dělat, choval se dost povýšeně a pohrdavě; člověk si už nemohl dovolit jednat přátelsky. Vlastně byl vůbec dost přezíravý a pohrdavý ke každému, kdo nebyl z jeho vlastní třídy. Nikomu neustupoval a nijak se nesnažil o domluvu. A lidé ho neměli rádi ani neradi; patřil prostě k okolí jako důl a sám zámeček Wragby.

Ale ve skutečnosti byl Clifford teď, po svém zmrzačení, krajně plachý a nejistý. Nesnášel pohled na nikoho kromě osobního služebnictva. To proto, že musel sedět na kolečkové židli nebo ve vozíku pro mrzáky na způsob pojízdného křesla. Oblékal se nicméně se stejnou péčí jako vždycky u nákladných krejčí a nosil vybrané kravaty z Bond Street stejně jako dřív, a odshora do pasu vypadal právě tak elegantně a působivě jako předtím. Nepatřil nikdy k oněm moderním zženštilým mladíkům; a se svým ruměným obličejem a širokými rameny působil dokonce trochu venkovansky. Ale jeho velice tichý váhavý hlas a jeho oči, zároveň smělé i polekané, sebevědomé i nejisté, odhalovaly jeho povahu. Choval se často s urážlivou přezíravostí a pak se zase skromně stahoval do pozadí, že se skoro třásl.

Connie a on k sobě byli připoutáni oním zdrženlivým moderním způsobem. On byl příliš vnitřně zraněn prudkým šokem svého zmrzačení, než aby se choval přirozeně a lehkomyslně. Byl jako polámaná věc. A jako k takové k němu Connie vášnivě lnula.

Ale nemohla se ubránit pocitu, jak málo je vlastně Clifford ve spojení s lidmi. Havíři byli v jistém smyslu jeho vlastní lidé, ale on je viděl spíš jako předměty než jako lidi, jako by patřili spíš k dolu než k životu, spíš jako hrubé syrové fenomény než jako lidské bytosti kolem sebe. Svým způsobem se jich bál, nemohl teď jako mrzák snést, aby se na něj dívali. A jejich podivný primitivní život mu připadal stejně nepřirozený jako život ježků.

Zpovzdáli se o ně zajímal, ale jako člověk, který pozoruje hemžení pod mikroskopem nebo vzhlíží teleskopem vzhůru. Nebyl s nimi v kontaktu. Nebyl v opravdovém kontaktu s nikým, kromě tradičního kontaktu s Wragby, a prostřednictvím těsného svazku rodinné obrany s Emmou. Jinak se ho ve skutečnosti nedotýkalo nic; Connie cítila, že ona s ním opravdu, docela opravdu v kontaktu není; snad tu nebylo nic, k čemu mohli nakonec dospět, jenom k tomu popření lidského dotyku.

Přesto však na ní byl naprosto závislý; potřeboval ji v jednom kuse. Jak byl velký a silný, tak byl bezmocný. Mohl se vozit na kolečkové židli a měl svůj vozík s připojeným bafajícím motorkem, ve kterém se mohl pomalu projíždět po parku. Ale ponechán sám sobě byl docela ztracen. Potřeboval Connii, aby byla s ním, aby ho ujišťovala, že vůbec existuje.

Zachoval si však ctižádost. Dal se do psaní povídek; podivných, velmi osobních povídek o lidech, které znával. Byly chytré, dost poťouchlé, a přece nějakým záhadným způsobem bezvýznamné. Byly v nich neobyčejné a zvláštní postřehy. Ale chyběl jim dotyk, opravdový kontakt. Jako by se v nich všechno odbývalo ve vzduchoprázdnu. A protože pole života je dnes většinou uměle osvětlené jeviště, vystihovaly ty povídky s podivnou věrností moderní život, totiž moderní psychologii.

Clifford byl na své povídky téměř chorobně citlivý. Chtěl, aby je každý pokládal za dobré, za nejlepší, za non plus ultra. Vycházely v nejmodernějších magazínech a byly chváleny a haněny, jak už to bývá. Jenomže pro Clifforda byla hana mukou, jako by ho probodávaly nože. Jako by v těch povídkách byla celá jeho bytost.

Connie mu pomáhala, jak jen mohla. Zpočátku ji to vzrušovalo. O všem s ní diskutoval, monotónně, naléhavě a vytrvale, a ona musela reagovat ze všech sil. Jako by se musela sebrat celá její duše i tělo i sex a vstoupit do těch jeho povídek. To ji vzrušovalo a pohlcovalo.

Tělesně žili velice málo. Connie musela dohlížet na domácnost. Ale hospodyně sloužila siru Geoffreymu už mnoho let, a ta vyschlá, postarší, svrchovaně korektní bytost — sotva se jí dalo říkat panská, ba ani ne žena —, která obsluhovala u stolu, byla v domě už čtyřicet roků. Ani obyčejné služky už nebyly mladé. Bylo to strašné! Co si má člověk s takovou domácností počít než nevšímat si jí? Všechny ty nekonečné pokoje, ve kterých nikdo nebydlel, všechna ta středoanglická pravidelnost, ta mechanická čistota a mechanický pořádek! Clifford si vymohl novou kuchařku, zkušenou ženu, která mu dřív vařila v jeho londýnském bytě. Jinak jako by v domě vládla nějaká mechanická anarchie. Všechno šlo docela hladce a v pořádku, v přísné čistotě a v přísné dochvilnosti ;dokonce i v celkem přísné poctivosti. A přece to Connie pociťovala jako metodickou anarchii. Chybělo tomu organické pouto hřejivého citu. Dům působil stejně pustě jako ulice, kudy nikdo nechodí.

Co mohla dělat než nevšímat si toho? A tak si toho tedy nevšímala. Někdy přijížděla slečna Chatterleyová se svou aristokratickou hubenou tváří a triumfovala, když shledala, že se nic nezměnilo. Nikdy Connii neodpustila, že ji vypudila z duchovního svazku s bratrem. To ona, Emma, s ním měla plodit ty povídky a ty knihy; chatterleyovské povídky, něco nového na světě, co sem uvedli právě oni, Chatterleyové. Jiné měřítko neexistovalo. Neexistovala žádná organická spojitost s myšlenkami a způsobem vyjádření, které tu byly předtím. Jenom to nové na světě: chatterleyovské knihy, naprosto osobní.

Conniin otec, když letmo navštívil Wragby, řekl dceři v soukromí: „To Cliffordovo psaní je chytré, ale nic v tom není. To nevydrží!“ ... Connie se podívala na statného skotského rytíře, který si celý život užíval, a do jejích očí, do těch velkých a dosud udivených modrých očí se vloudil prázdný výraz. Nic v tom není! Co tím myslí, že v tom nic není?Když to kritika chválí a Cliffordovo jméno je skoro slavné, a dokonce to vynáší peníze ... co tím otec myslí, že v Cliffordově psaní nic není? Co jiného by v něm mělo být?

Connie totiž přijala měřítko mladých: přítomný okamžik znamená všechno. A jeden okamžik následuje za druhým a nemusí k sobě navzájem patřit.

Bylo to její druhou zimu na Wragby, když jí otec řekl: „Doufám, Connie, že se nenecháš okolnostmi donutit, aby z tebe byla demi-vierge“

„Demi-vierge!“ odpověděla Connie mlhavě. „Ale proč? Proč ne?“

„Ledaže by se ti to ovšem líbilo,“ pospíšil si dodat otec. Cliffordovi pak řekl totéž, když byli oba muži o samotě: „Mám strach, že Connii zrovna nesvědčí, aby zůstala demi-vierge.“

„Polopannou!“ odpověděl Clifford, překládaje si ten výraz, aby si jím byl jist.

Na okamžik se zamyslel a pak se do krvava zarděl. Pobouřilo ho to a urazilo.

„V jakém smyslu jí to nesvědčí?“ zeptal se škrobeně.

„Hubne ... hranatí. Není to její styl. Connie není žádná nanicovatá mřenka, ale pořádný skotský pstruh.“

„Samozřejmě beze skvrn!“ poznamenal Clifford.

Chtěl potom Connii něco říci o té demi-vierge...

O tom jejím polopanenství, ale nedokázal se k tomu přimět. Byl s ní zároveň až příliš důvěrný, a zase ne natolik důvěrný. Byl s ní ohromně zajedno, ve svých i v jejích myšlenkách, ale tělesně jeden pro druhého neexistovali a žádný z nich by nesnesl zatahování nějakého corpus delicti do jejich vztahu. Byli tak důvěrní a naprosto mimo kontakt.

Connie nicméně uhodla, že otec mu něco řekl a že Clifford má něco na mysli. Věděla, že by mu na ní nevadilo, kdyby byla polopanna nebo z polosvěta, pokud by o tom neměl naprostou jistotu a nebyl by nucen přesvědčit se o tom. Co oči nevidí, toho duše neželí.

Connie s Cliffordem teď byli na Wragby skoro dva roky a trávili matný život pohlceni Cliffordem a jeho psaním. Nad jeho psaním jejich zájmy nikdy nepřestaly splývat. Diskutovali a zápasili s obtížemi kompozice a měli pocit, jako by se něco dělo, skutečně dělo, skutečně, ale v prázdnu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Milenec lady Chatterleyové.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.