.

.

Rozkoše zimy

Pod pseudonymem Evie Hunterová „se skrývají“ irské autorky Caroline McCallová a Eileen Gormleyová, které se seznámily na workshopu tvůrčího psaní v Dublinu roku 2010. Brzy zjistily, že sdílejí vášeň pro erotické romány, a staly se z nich přítelkyně. Společně napsaly několik erotických novel, Rozkoše zimy jsou jejich první společný román. Bestsellerová série „Rozkoší“ zahrnuje další díly: Rozkoše léta (květen 2013) a Rozkoše podzimu (listopad 2013).

Rozkoše zimy věnujeme všem Pánům a submisivům, kteří s námi tak otevřeně sdíleli své osobní zkušenosti. Obzvláště D–rocku, drsnému místu a důvěrnému příteli.

Vřele děkujeme Ianu O’Reillymu z BBC za šampaňské a neocenitelné informace o Hondurasu.

A našim zanedbaným rodinám, které si ani moc nestěžovaly, když jsme zmizely, abychom napsaly Rozkoše zimy – obvyklý servis bude brzy pokračovat.

Copyright © Eileen Gormley, Caroline McCall, 2012

Translation © Petra Luňáková, 2013

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2013

ISBN 978-80-7462-440-8

1

Abbie Marshallová si vmáčkla sluchátko telefonního automatu pod bradu a zrakem přelétla elektronickou tabuli letiště Toncontín. Navzdory klimatizaci už měla tričko zvlhlé honduraským horkem. „Musíš mě odsud dostat.“

Všechny lety do Států už byly plné a Abbie teď měla větší problém. Vlastně dva, aby byla přesná. Šlapaly jí na paty od chvíle, kdy opustila hotel, a ten černooký s jizvou přes tvář jí byl hrozivě povědomý.

Málem jí ušla šéfredaktorova odpověď. „Pracuju na tom. Dej mi hodinu a já –“

Když Jizvoun vstal, spadlo Abbii srdce do kalhot jako kámen a ztěžka polkla. Tohle je mezinárodní letiště. Nemůžou se jí jen tak zmocnit. Ale instinkt jí říkal něco jiného. Za poslední dva týdny toho viděla dost, aby věděla, že tihle muži můžou udělat, cokoli se jim zachce, a nikdo je nezastaví. „Joshi, myslím, že hodinu nemám.“

„Jak blízko jsou?“

Abbie sevřela sluchátko pevněji. „Znervóznilo by tě, kdybych ti řekla, že sto metrů? Jsem tady snadný cíl. Na mobilu nemám signál. Najdu jiný telefonní automat, jestli nebudu moct zůstat na tomhle.“

Následovala řada nadávek. „Chci, abys zůstala na drátě. Mluv se mnou, princezno.“

Abbie jeho princeznovský posměšek ignorovala. „Jsem v pohodě, já jen... Jsem v pohodě. Řekni Sáře, že ten příběh mám a odevzdám ho, jakmile dorazím domů.“

Sundala z ramene nacpaný batoh. Doprovázel ji během několika děsivých úkolů – severní Afrikou, Barmou, Haiti. Tohle je možná poslední výlet, pro oba. Už několikrát se ocitla v úzkých, ale teď je to jiné.

Ohlásili let do New Yorku a Abbie pozorovala pasažéry, jak se odebírají k odletové bráně. Jizvoun se vrátil od baru a pozvedl jejím směrem sklenici. Tady není o nic bezpečněji, než bylo v hotelu. Za pár hodin bude poslední let pryč a tihle muži se dají do práce.

„Abbie, jsi tam ještě? Abbie!“ Redaktorův naléhavý hlas ji vtáhl zpět do reality. „Poslouchej. Běž k přepážce pro charterové lety v hlavní hale. Za třicet minut odlétá soukromé letadlo do Miami. Je v něm Jack Winter. Můžeš s ním po cestě udělat interview.“

„O čem to mluvíš – udělat rozhovor s Jackem Winterem?“

Na druhém konci zaslechla podrážděný výdech.

„Chceš odtud vypadnout, nebo ne? Standard Studios se nás snaží dát s Winterem dohromady už několik měsíců. Souhlasil s rozhovorem, ale nikdy se nám ho nepodařilo odchytit. Máš šťastný den, protože ze všech zapadákovů na světě trčí zrovna v Hondurasu. Nebo trčel. Dnes večer tím letadlem odlétá. Naše mluvčí se postará, aby ses do jeho letadla dostala, ale nedaří se jí spojit s Winterem ani s jeho lidmi. Budeš se mu muset vemluvit, až budeš v letadle. Teď běž!“

Abbie zavřela oči. Kromě pracovní výstroje obsahoval její malý batoh jenom taštičku s hygienickými potřebami a spodní prádlo na výměnu. Nebyl čas popadnout něco dalšího, když prchala z hotelu. Tričko měla přilepené k tělu. A Josh očekává, že udělá rozhovor s hollywoodským lamačem dívčích srdcí, s chlápkem, který je vyhlášenější svým řáděním a sukničkářstvím než hereckými výkony?

Když oči zase otevřela, Jizvoun na ni zíral.

„Jdu do toho.“ Abbie zavěsila sluchátko, popadla batoh a vyběhla.

Muže její náhlý útěk překvapil. Zaslechla, jak židle hlasitě zavrzala o dlaždice a láhev se roztříštila o podlahu. Razila si cestu mezi cestujícími, prchala napříč halou a ignorovala výkřiky mužů, kteří se řítili za ní. Abbie zpomalila, teprve když uviděla ozbrojený bezpečnostní personál. Toncontín také slouží jako vojenské letiště a Abbie nestála o to, aby ji zatkli, nebo omylem zastřelili.

Rychlým pohledem přes rameno zjistila, že Jizvoun takové štěstí neměl. Muže zastavili. Možná se jí z toho nakonec podaří utéct. Spěchala hlavní halou. Většina přepážek byla zavřená a úředník u charterových letů právě stahoval roletu.

„Jmenuji se Abbie Marshallová. Měli vám kvůli mně volat. Mám letět se Standard Studios.“

Pohlédl na hodinky a omluvně se na ni usmál. „Je mi líto, slečno Marshallová, ale jdete příliš pozdě. Letadlo je připravené k odletu.“

Abbie pohlédla přes rameno. Jizvoun a jeho parťák byli zase volní. „Prosím, musím se odsud dnes večer dostat.“

Muž si Abbie měřil a ona ho obdařila pohledem, jímž doufala vyjádřit tu správnou směsici zoufalství a soucitu s jeho náročnou prací. Její život závisí jen na něm, jestli si to rozmyslí.

Najednou se rozhodl. „Dobře, ale musíme běžet.“ Provedl ji za přepážku a malými dveřmi dozadu. Následovala ho bludištěm betonových chodeb, nouzovým východem ven do noci. Do tváře jí vyšlehl těžký, vlhký vzduch jako z pece.

„Pospěšte.“ Popadl ji za paži a táhl ji rozjezdovou drahou, až si myslela, že jí plíce explodují. Před sebou viděla měkký bílý obrys čekajícího letounu. Dvě postavy v reflexních vestách právě odvážely mobilní schodiště.

„Ne! Počkejte!“ vykřikla Abbie. Mávala rukama, křičela a přitom pádila k letadlu. Technici ji konečně uslyšeli a zastavili; schody zůstaly na místě ještě několik vzácných vteřin.

Vyhoupla se na schody a horními dveřmi dovnitř, kde přistála na rukou a kolenou. Zůstala, jak byla, supěla a snažila se popadnout dech, než se vypraví mezi spolucestující.

„Jste v pořádku?“ zeptal se vysoký muž, který jí pomohl na nohy a konejšivě se na ni usmál.

Abbie mu úsměv oplatila, přičemž se pořád snažila dostat svůj zběsilý tlukot srdce a hlasitý dech pod kontrolu. „Teď už jsem.“ Byl roztomilý, měl hnědé vlasy, modré oči a irský přízvuk k pomilování.

Starší muž, který už byl připoutaný k sedačce, se na ni zamračil. „Čekali jsme na vás?“ zeptal se a pohlédl na hodinky. Drahý oblek nedokázal tak docela zakrýt počínající vypouklé břicho a jeho výraz vlastní důležitosti jí lezl na nervy.

Vstala a oprášila se. „Myslím, že ano. Jsem Abbie Marshallová, New York Independent. Jsem tu, abych udělala interview s Jackem Winterem.“ Snažila se, aby to znělo jako jediný důvod, proč letí tímto letadlem.

„Ne tak rychle, slečno Marshallová. Jsem agent pana Wintera. Všechno musí probíhat přese mě.“ Vytáhl chytrý telefon.

„To je Zeke Bryan,“ řekl mladší muž.

„Pane Bryane.“ Zdvořile se poklonila, ale nepokoušela se mu potřást rukou. „New York Independent. Před časem jsme domluvili interview. Je to součást smlouvy pana Wintera se Standard Studios.“

Zdálo se, že agent neví, co si počít, ale než stačil říct něco dalšího, mladší muž po ní blýskl úsměvem a řekl: „Nech to být, Zeke, trocha ženské společnosti během letu nemůže uškodit.“

Agent se zamračeně opřel do sedadla a pak uhnul pohledem. Zdálo se, že má cestu otevřenou.

Mladý muž jí podal ruku. „Jsem Kevin O´Malley.“

Potřásla mu rukou a jeho přátelskost a dobré způsoby ji těšily. Abbie pochopila všechny ty příběhy o irském šarmu.

Nepatrně zvýšil hlas. „Hej, Jacku, pojď sem a seznam se s naším půvabným hostem.“

Žádná odpověď. Hm, skvělé. Jack Winter bude jedna z těch hereckých primadon, které všechny kolem ignorují. Váhavě následovala Kevina několik kroků do zadní části letadla, aby ji mohl nechvalně známé hvězdě představit.

Když Kevin ustoupil stranou a ona konečně uviděla Jack Wintera zblízka, měla pocit, jako kdyby ji zasáhla neviditelná pěst. Abbie se musela vědomě snažit, aby dýchala. Proč jí to nikdy nikdo neřekl? Nebo jen nedávala pozor? Namáhavě se nadechla a snažila se ho objektivně prozkoumat jako profesionální novinářka, kterou je.

Bylo nasnadě, proč ženy stojí na jeho filmy frontu. Jack Winter byl samý sval a mužná křivka. Neměl na sobě ani gram navíc, ale působil dojmem sotva kontrolovatelné smrtící síly. Hercovy ostře řezané lícní kosti a silná čelist jen dodávaly na image drsného chlapa. A i když se bránila jeho oslnivě dokonalému chlapství, na křivce jeho úst bylo něco neodolatelně okouzlujícího. To není fér: nikdo by neměl být tak strašně sexy.

Jack zíral z okýnka a ignoroval dění v letadle, což všechno jaksi zhoršilo. Kevin se dotkl jeho paže, aby upoutal pozornost.

Jejím směrem se obrátil pár překvapivých modrých očí, orámovaný hustým tmavým obočím. Tváří v tvář takové mužné kráse si Abbie uvědomovala své vlastní vzezření. Je špinavá, zpocená a zoufale potřebuje sprchu.

Vstal, tyčil se nad ní a Abbie si připadala drobná a křehká. Fotografie v drahých časopisech k němu nejsou spravedlivé: nedokážou zachytit jeho ohromující mužnou sílu. Z takové blízkosti cítila, jak z jeho těla vyzařuje teplo, a zachytila nepatrnou vůni drahé kolínské. Ale ještě zřetelnější byla jemná, ale stejně ohromující aura mužnosti kolem něj. Je jedno, jak moc je známý, nic ji na to nemohlo připravit. Dech se jí v hrdle zatajil...

„Za chvíli vzletíme,“ řekl najednou a pobídl ji, aby se posadila na protější sedadlo. Připoutal ji, než stačila zaprotestovat, a znovu si zapnul i svůj pás. Tou dobou už letadlo klouzalo po hrbolaté ranveji. Motory kvílely, když se letoun odlepil od země a stoupal do nebe, nechávaje mrkající světla letiště Tegucigalpa dole pod nimi.

Nabídl jí ruku. Měl velké dlaně, všimla si, a silný, pevný stisk. „Jsem Jack Winter.“ Hlas měl hluboký a hřmotný a přízvuk ještě svůdnější než Kevin.

Konečně se usmál. Úsměv stejně hříšný jako jeho pověst. Smyslné rty se rozevřely a odhalily bílé zuby a jediný dolíček v jeho štíhlých tvářích. Oči mu plály ještě modřeji. Popadla dech. Na obrazovce byl hezký. Tváří v tvář byl úchvatný.

Jen se usmíval, čekal na odpověď. No tak, uklidni se. Nejsi přece nějaká okouzlená asistentka z časopisu o životním stylu. Je to jen další práce. Abbie se předklonila a vložila svou ruku do jeho dlaně. „Abbie Marshallová. Těší mě, pane Wintere. Díky za svezení.“

„Říkejte mi Jack.“

Abbie nebyla v rozpoložení na interview. Za svou kariéru už měla co do činění s děsivými lidmi, ale nikdo na ni ještě neměl takový účinek. Dokonce i tváří v tvář ozbrojeným povstalcům si dokázala zachovat chladnou hlavu. Tentokrát ne – puls i myšlenky letěly jako o život. Nic na to neplatí, jen se s tím vyrovnat. Sáhla do tašky, aby vytáhla diktafon.

„Pokusím se ten rozhovor udělat rychle.“

Jeho úsměv zmizel. „Jaký rozhovor?“

„Ten rozhovor, který jste slíbil poskytnout New York Independentu. Proto jsem tady.“

Jack se na ni podezíravě podíval. Byl známý svou averzí vůči novinářům. Ale v těch ocelově modrých očích uviděla záblesk poznání: oddělení publicity studia nastražilo léčku a on s tím nic neudělá. Abbie se chvěla, když na ni hleděl dlouhým, vytrvalým pohledem, jímž ji chladně hodnotil.

„Samozřejmě,“ řekl nakonec. „Už se těším, až mě ugrilujete.“

Suchý tón a zdvihnuté obočí jí prozradily, že to nebude snadný rozhovor. Do čeho ji to sakra Josh namočil?

Kevin šel do přední části letadla a vrátil se s třemi láhvemi ledového čaje. Jednu Abbie nabídl a ona vděčně přijala.

Abbie zvedla diktafon. „Nevadí, když si to nahraju?“

Jack pokrčil rameny. Otevřel láhev a dlouze se napil. „Poslužte si.“

Jako by se rozsvítilo světlo, kouzlo bylo pryč.

Abbie se povzbudivě usmála. „Slibuju, že to nebude trvat dlouho, pane Wintere.“

Jack si znova přihnul.

Pustila diktafon. „Takže, proč jste v Hondurasu?“

Jack se na ni prázdně podíval, než dopil poslední kapky ledového čaje. „Neudělala jste domácí úkol.“ Zněl otráveně.

Abbie zrudla. „Promiňte, přišla jsem k tomu nečekaně, pane Wintere, ale kdyby vám nevadilo zasvětit mě do –“

„Dámo, jsem vzhůru už šestatřicet hodin v kuse. Na tohle jsem moc unavený.“

Jestli Jack Winter nebude spolupracovat, bude to krátké interview. Abbie cítila, že toho začíná mít dost, a než odpověděla, zhluboka se nadechla. „Dostala jsem tento úkol před půl hodinou. Kolik myslíte, že jsem si toho stihla připravit?“

Jack zmáčkl tlačítko na opěradle sedačky a sklopil ji do ležící pozice. „Uděláme to trochu zajímavě. Za každou otázku, kterou mi položíte, budu mít jednu otázku pro vás. A budeme si tykat. Souhlasíš?“

„Takhle se rozhovor nedělá, pane... Jacku.“

„Ber, nebo nech být.“ Zavřel oči.

Slyšela, jak se Zeke Bryan v uličce zachechtal.

Abbie si frustrovaně povzdechla. Jack Winter je možná hollywoodské eso, ale začíná z něj být pěkný otrapa. V žádném případě mu nedovolí, aby ji dostal.

„Tak tedy dobře, Jacku.“

Otevřel ty úžasné oči a usmál se na ni. „Jsem jen tvůj, Abbie. Polož mi otázky.“

„Proč jsi v Hondurasu?“

Než měl šanci promluvit, přerušil ho Zeke Bryan. „Jack tu byl otevřít lékařské zařízení pro lidi v Tegucigalpě. Minulý rok jsme tu natáčeli Žár džungle a Jack slíbil, že se sem vrátí, až se zařízení dostaví.“

Jeho odpověď Abbie překvapila. Nejedno studio slíbí pomoct místním lidem, když někde natáčí, ale málokdy slib dodrží.

„Teď je řada na mně, Abbie. Proč jsi tady?“

Klidně mu to mohla říct. Ten příběh zaplaví noviny během několika dní. „Dělala jsem reportáž o spojení mezi drogovými kartely a politickými osobnostmi v honduraské vládě.“

„Nebezpečná práce pro ženu.“

„Proč?“ Ovládla se, aby nevyštěkla. „Myslíte, že by ženy neměly dělat reportáže o vážných záležitostech?“

Cítila, jak se pod intenzitou jeho pohledu scvrkává. „To jsem neřekl, ale ano, považuji reportáž o drogách v Hondurasu za nebezpečný úkol.“

S tím rozhodně nemohla polemizovat, když si vzpomene na Jizvouna a jeho společníka. Rozhodla se o tom nezmiňovat a přinutila se obrátit svou pozornost zpět k rozhovoru. „Ale vy jste známý tím, že nebezpečí vyhledáváte, že ano, pane Wintere? Chci říct, Jacku.“

„Rád posouvám svoje hranice. Nemáš pocit, že se díky tomu dost o sobě dozvíš?“

„To je otázka?“

Jeho úsměv byl tentokrát skutečný. „Ne, jenom poznámka. Tady je moje otázka – jelikož jdeš očividně po velkých příbězích, proč děláš interview s hercem?“

To byl vtip? Nevyznala se v něm natolik dobře, aby to dokázala posoudit.

„Jak jsi řekl, je dobré posouvat vlastní hranice,“ řekla. „Myslím, že jsem prostě jen byla v pravý čas na pravém místě. Víš, vzala jsem roli mimo hranice své obvyklé komfortní zóny. Nikdy jsi to nezkoušel?“

„Ale Abbie, šíří mého záběru bys byla překvapená,“ řekl.

Abbie měla nepříjemný pocit, že jí cosi nedochází.

„Evidentně jsi oddaná své kariéře. Jak potom vypadá zbytek tvého života? Řekni mi, jsi vdaná? Svobodná? Hledáš toho pravého?“

„Svobodná,“ řekla. „Ale doma v New Yorku mám snoubence.“ Abbie potlačila bodnutí viny, když si na Williama vzpomněla. V posledních dnech mu nevěnovala ani jedinou myšlenku. Bude mu muset zavolat, až dorazí do Miami.

„Takže žádné vážné vztahy.“

Naproti přes uličku je poslouchal Kevin a rozchechtal se. Abbie se na něj zamračila. „Jsme zasnoubení už čtyři roky.“

Jack hvízdnul. „Za čtyři roky tě nebyl schopný dovést k oltáři. Podle mě je to snoubenec nic moc.“

Abbie skřípala zuby. „To byla tvoje otázka, Jacku. Teď si popovídáme o tvých vztazích. Jsi ženatý, nebo stále hledáš tu pravou?“

Věděla, že ženatý není. Jack měl reputaci sukničkáře a teď může na seznam jeho vlastností přičíst ještě to, že dokáže člověka popudit, a šovinismus.

Jack rozvažoval nad její otázkou. „Nikdy jsem nebyl ženatý a nemám to ani v úmyslu. Pokud jde o tu pravou, nevěřím, že něco takového existuje. Jen ta, která je pravá pro danou chvíli.“

„A těch byla pěkná řada,“ řekl Kevin, když vstal ze svého sedadla a opět procházel uličkou.

Abbie nevěděla, co ji to popadlo, položit takovou otázku. „Kolik?“

Jedno tmavé obočí se překvapeně zkroutilo. „Teď je s otázkou řada na mě, a když už se tak sbližujeme a jsme osobní –“ Nahnul se blíž.

Abbie musela polknout, když se mu dívala na ústa.

„Kdy ses naposled milovala?“

Celá zrudla. Už je to několik týdnů, možná měsíců; nemohla si vzpomenout, ale to mu nehodlá říct.

„To je velmi osobní otázka.“

„To není odpověď.“

Kevin se vrátil s dalším čajem. Jack si od něj vzal láhev, aniž by se na ni přestal dívat. Nedokázala si vzpomenout, kdy naposledy se cítila tak naprosto obnažená, ale nikdy se na ni tak upřeně nedíval muž jako Jack Winter. Sundal víčko, zatímco si hrála s diktafonem a snažila se ignorovat jeho otázku, ale zdálo se, že jí to neprojde.

„No?“ řekl.

„Do toho ti nic není,“ procedila skrz sevřené zuby.

„V tom případě je interview u konce.“ Zastrčil láhev do držáku, stlačil sedačku úplně dolů, uvelebil se a zavřel oči.

…

Jack sledoval se směsicí pobavení a fascinace, jak Abbie rudne jako panna, a říkal si, jak dalece se asi nechá vyprovokovat. Ležel na zádech, ignoroval přitom její pobouřené polknutí a čekal, jak dlouho bude trvat, než povolí a řekne mu, co chtěl vědět.

A opravdu to chtěl vědět, což bylo překvapivé zjištění. Abbie Marshallová není jeho obvyklý typ, ale něco na ní je...

Ani se zavřenýma očima neměl Jack problém představit si tvar jejího obličeje s dětsky hebkou pokožkou a popraškem pih. Ženy, s nimiž běžně randil, by se nenechaly s pihami vidět ani v rakvi, nechaly by si je oškrabat nebo vybrousit. Ústa měla široká a přitažlivá, s dokonale souměrnými zuby jako ten, kdo strávil roky s rovnátky.

Obličej jí rámovaly krátké vlasy, které zvýrazňovaly oči. Dovolil si malou fantazii, jak jí projíždí prsty lesklými tmavými vlasy, s bezpečným vědomím, že nebude zápolit s půl kilem příčesků a vlasových preparátů. „Nesahat na vlasy“ byla mantra jeho přítelkyň.

A ty oči: velké, zelené a sršící zvídavostí a inteligencí. Ano, je to žena, která by se mu postavila, kdyby na to přišlo. Bavil ho záblesk nepřátelství mezi nimi a za jiných okolností by celou záležitost s radostí dovedl dál.

Ale je to novinářka. Už to je dost hrozné, dokonce i bez toho vybroušeného přízvuku, který typicky rozeznával u zazobaných rodin. S takovou ženou už se nikdy nezaplete. Má za sebou pernou lekci.

Slyšel, jak se nadechla.

„Pane –“

Otevřel na ni jedno oko, zavrtěl hlavou a zase ho zavřel. Slečna Marshallová se musí naučit, že jestli s ním chce udělat rozhovor, musí hrát podle jeho pravidel a odpovídat na jeho otázky. Jeho zájem o její odpověď je vedlejší.

Nakvašeně vydechla a on nedokázal odolat a usmál se. Musela to vidět, protože vydechla ještě hlasitěji, ale odmítala mluvit.

Předchozích šestatřicet hodin ho postupně dostihlo a navzdory hučení motoru usnul.

Vzbudilo ho nepravidelné prskání motorů. Otevřel oči a rozhlédl se po kabině. Nezjistil nic neobvyklého. Kev a Zeke měli hlavy u sebe nad iPadem a Abbie byla schoulená na svém sedadle, s nohama složenýma pod sebou tak, jak on by nikdy nesvedl. Když vyhlédl z okýnka, motory vypadaly normálně. Ale – zamračil se – letí blíž mrakům, než by čekal.

Motor znovu zakašlal a jemu se vzadu na krku naježily vlasy. Vstal a zamířil do pilotní kabiny. Impulsivně zapnul přes Abbie bezpečnostní pás, než vyrazil.

Probudila se a zamračila se na něj. „Co to děláš?“

Zněla rozmrzele, chtěl se usmát, ale o slovo se hlásil instinkt. „Zůstaň tady a nech si pás zapnutý.“

„Od tebe rozkazy neberu.“

„Tenhle ber.“ Neměl čas vysvětlovat svůj neklid.

„Jako bych někam šla,“ řekla, ale zase se usadila, pás stále přes sebe.

Jack vyrazil kupředu, všiml si zřetelného sklonu podlahy trupu letadla. Něco se děje.

Pilotní kabina byla maličká, ani ne tak místnost, jako spíš sedadlo se spoustou elektroniky za zástěnou a prostor pro jediného pilota. Jack zástěnu silou odsunul a zeptal se: „Děje se něco?“

Pilot, muž se stříbrnými vlasy a brunátnou pokožkou, byl bledší, než si Jack pamatoval. Tvář měl lehce pokrytou potem a rty namodralé. „Není mi moc dobře,“ zamumlal. Svíral knipl, ale jako by ignoroval naléhavá blikající červená světla.

Před zděšenýma Jackovýma očima povolil sevření a čumák letadla o několik stupňů klesl.

„Máte aspirin? Mám trochu bolesti.“ Pilot si třel hrudník, silně si na něj tlačil, než zase popadl knipl. Muž měl oči přilepené k obloze, ale přístroje ignoroval. Ještě víc zbledl a po tváři mu tekl pot.

„Kde máte léky?“ zeptal se Jack. Prosím, ať má léky, které to vyřeší.

Pilot zamumlal: „Jaké léky?“

2

Do hajzlu! I Jack svým nezkušeným pohledem poznal, že pilot dostal infarkt. Razil si cestu zpátky do kabiny. „Kde je lékárnička?“ zeptal se do neurčita. Měl by tam být aspirin.

Kev odpoutal svou pozornost od iPadu. „Cože?“

„Lékárnička. Potřebuju aspirin.“

„Mám nějaký paracetamol,“ řekla Abbie. Pohnula se, aby si rozepnula pás.

„Zůstaňte, kde jste,“ řekl Jack a podal jí batoh. Netušil, jestli to k něčemu bude, ale bylo to lepší než nic. Prohrabala se hromadou oblečení, včetně interesantních krajkových kalhotek, a podala mu blister, v němž už dvě tabletky chyběly. „Díky.“ Popadl svou láhev ledového čaje, aby to měl pilot čím spláchnout. Čaj už zteplal, ale na tom nezáleželo.

„Co se děje?“ zeptala se Abbie, když vyrazil zpátky k pilotní kabině.

„Nic,“ odpověděl nevrle. Nikdo další si zřejmě ničeho neobvyklého nevšiml a on neměl v úmyslu způsobit paniku tím, že jim to řekne.

Když se vrátil, pilot měl tvář zšedlou a lapal po dechu. Ruka na kniplu sebou trhla a on se sesunul dopředu. Hlavou do něčeho narazil a letadlo se otřáslo. Jack ho posadil, aby do něj nacpal prášek, ale bylo příliš pozdě. Pilot přestal dýchat a letadlo mířilo skrz mraky dolů k zemi.

Do hajzlu. Do hajzlu. Do hajzlu. To není dobré. Jack se zuřivě snažil rozpomenout na hodiny létání, které absolvoval kvůli Smrtícím letům 3. První věc byla dostat letadlo pod kontrolu. Bylo třeba ho vyrovnat a znovu nabrat výšku. Odstrčil pilota z jeho místa. Muž se naklonil dopředu, čímž uvolnil místo, ale pořád blokoval nožní pedály a další přístroje. Pokusil se ho odtáhnout, ale byl zaklíněný na místě. Tohle bude zlé.

Jack seděl před kontrolkami, popadl knipl a zatáhl jím dozadu, čímž zvedl čumák malého letadla vzhůru.

Jaká je frekvence nouzového volání – 121,5? Jakmile nabere bezpečnou výšku, zavolá o pomoc.

Zápolil, aby udržel knipl zatažený dozadu, ale pilot musel něco mačkat, protože letadlo dál klesalo a zatáčelo doleva. Klesli do mraků a před Jackem se otevřel výhled na bílou záplavu. Mraky dokonce tlumily hluk motorů. Kdyby se rychle neměnila čísla na výškoměru, všechno by působilo podivně klidně.

Jack prošel všechny nadávky, co znal, a pak to vzdal. Raději zápolil s gravitační silou. Oči mu zvlhly, jak hleděl do bílé deky a snažil se rozeznat, co je pod nimi.

Bezpochyby ztroskotají. Jedinou otázkou zůstává, jestli z té havárie vyváznou.

Bílá bez varování ustoupila zelené. Během jediného okamžiku se vynořili z mraků a letěli přímo nad korunovou klenbou deštného pralesa. Jack zápolil s kontrolkami a snažil se letadlo držet v poloze, dokud neuvidí místo k přistání.

Stromy byly přímo pod ním, tak blízko, že by přísahal, že některé z nich poškrábaly spodek letadla. Neexistoval způsob, jak tu přistát. Zkontroloval vzdušnou rychlost. Tři sta dvacet kilometrů za hodinu. Brzy z nich zbude jen mastný flek.

Cosi napravo upoutalo jeho pozornost. Mezera v zeleni. Naklonil letadlo v naději, že by to mohla být řeka. Když jeden pilot dokázal přistát na Hudsonu, on to zvládne taky. Bože, je to ještě lepší než řeka. Byla to malá nouzová přistávací plocha, bezpochyby vymýcená obchodníky s drogami. Nadechl se; dokáže tu s letadlem přistát.

Naklonil letadlo ještě víc, aby získal větší vzdušný prostor, než začne klesat. „Všichni se připoutejte,“ zakřičel do letadla. „Jdeme k zemi a bude to drsné přistání.“

Ignoroval křik ostatních, kteří na něj poděšeně volali. Mrtvá váha pilota mu tlačila na paži, když vyrovnal letovou dráhu k přistání. Jack se do muže zapřel ramenem a snažil se dostat ke kontrolkám. Uvolnil plynový pedál a snížil rychlost, přičemž se pokoušel zkoordinovat letadlo s letovou dráhou. Byla tak malá, že to bylo jako provlékat nit jehlou.

Země se k němu rychle blížila, rychleji, než čekal. Zaklel a snažil se držet čumák letadla vzhůru. Kola jsou dobrá, vysunout podvozek. Sklonit křídla, snížit rychlost, co ještě? Příliš pozdě uviděl, že je přistávací plocha zničená. Vedl přes ni masivní příkop, který měl zajistit, že v něm ztroskotá každé letadlo, které se tu pokusí přistát. Zuřivě tahal za knipl ve snaze vyhnout se příkopu, který kola zasekne, a letět dál do lesa.

Letěli příliš velkou rychlostí. Jack sešlápnul brzdy, ale nestihl to, než narazili do stěny zeleně. Mohl se jen pokusit řídit, aby se čelně nesrazili s jedním z obřích stromů, které se pnuly až k mrakům.

Náraz křídla do menšího stromu ho téměř převrhl a brzy následoval další. Takže odsud neodletíme. Málem ho oslepila vegetace deroucí se dovnitř okýnkem v pilotní kabině.

Měli štěstí, že nenarazili do ničeho pevnějšího, co by je rozdrtilo. Rychlost klesala a Jack začal doufat, že z toho vyváznou živí.

Letadlo se naklonilo dopředu, Jack ztratil rovnováhu a narazil hlavou do přístrojové desky. Jenom díky letitému tréninku nenarazil přímo do okýnka, což byl nyní nejnižší bod pilotní kabiny. Z letadla slyšel jekot a bolestný výkřik.

Když se Jack postavil na nohy, spatřil, že balancují nad jakousi roklí. Byli blízko jejího okraje a jenom jedno křídlo zachycené za strom je zachránilo před zřícením na samé dno.

Jack byl celý zpocený a nevšímaje si potůčku krve, který mu stékal po krku, vyrazil do útrob letadla. Podlaha byla nakloněná v nebezpečném úhlu, ale když se přidržel opěradel sedaček, mohl postupovat dovnitř.

Abbie a Kev byli připoutaní v sedadlech, oba úplně bledí, ale v bezpečí. Zeke Bryan ležel na zemi, držel se za paži a fňukal. Neměl zapnutý bezpečnostní pás. Ten kretén neudělal, co mu řekl.

„Zeke? Jak moc jsi zraněný?“ zeptal se a snažil se posoudit jeho stav.

Starší muž se na něj nazlobeně díval. „Zlomil jsem si ruku, ty debile.“ Jednou rukou si něžně držel paži. „Na co sis tam sakra hrál? Ztroskotali jsme kvůli tobě?“

„Pilot dostal infarkt,“ řekl Jack stručně. Na vysvětlování neměl čas. „Musíme se odsud hned dostat.“

„Ani se nehnu. Nevidíš, že jsem zraněný?“ Zeke zněl spíš jako nedůtklivé dítě než přední hollywoodský agent.

Jack měl v okrajích rozmazané vidění a hlava ho bolela jako čert. „Fajn, zůstaň si tady, a až se letadlo zřítí dolů, můžeš letět s ním.“

„Zřítí? O čem to tu mluvíš?“

„Jsme nad roklí a pod námi je pořádná jáma. Jestli to křídlo nevydrží, spadneme dolů. Myslím, že je to vodní propust a při dalším dešti nás to spláchne. Je čas odsud vypadnout.“

Jack došel ke dveřím. Zapřel se jednou nohou o podlahu a druhou o stěnu, aby je mohl otevřít. Odhadoval situaci. Budou muset vyšplhat z letadla, seskočit na zem a pak se vyškrábat po jednom břehu propasti do bezpečí lesního podrostu. Jo jo, bude to sranda.

„Jak jste na tom všichni?“ zeptal se. To poslední, co potřebuje, je mít na krku hysterickou ženskou, ale je to Zeke, kdo zrychleně dýchá a mění barvy. „To nejtěžší je za námi, teď se odsud musíme jen dostat a budeme v bezpečí,“ lhal, věděl, že nejtěžší bude zůstat naživu.

Než stačil říct cokoli dalšího, Zeke se do toho vložil. „Ne, já nejsem v pořádku. Jsem zraněný. Mám zlomenou ruku. Potřebuju odvézt do nemocnice.“

„Do nějaké tě dostaneme, jakmile to půjde. Nejdřív musíme odtud pryč.“ Pokynul Abbie. „Dámy první.“

„Na to zapomeň,“ řekl Zeke. „Jsem zraněný. Ona ne. Musím se odsud dostat a co nejdřív vyhledat lékaře.“

Abbie pokrčila rameny. „Mně to nevadí.“

…

Abbie sledovala, jak Jack opatrně vylezl z letadla a seskočil pár metrů na zem. Sklouzl níže po blátivém břehu malé rokle a musel šplhat zpátky. Ukotvil se na několika kořenech, které vyčnívaly z bláta, a zavolal nahoru: „Dobře, Zeke, pojď dolů a já tě chytím.“

I když mu Kev pomohl sestoupit a Jack mu hlídal nohy, dostat agenta z letadla byla noční můra. Bez ustání ječel a stěžoval si a příležitostně křičel bolestí. Jack ho chytil kolem pasu, postavil ho na nohy a pak mu pomohl vyškrábat se těch pár metrů na břeh rokle. Zeke se nahoře úplně složil a žalostně naříkal.

Potom Jack změnil názor na pořadí, v jakém letadlo budou opouštět. „Keve, mohl bys jít sem dolů a vzít s sebou lékárničku?“

A co ženy a děti první? Jestli se letadlo znova pohne, poletí s ním. Tragédie: novinářka přežila letecké neštěstí, aby se utopila v řece.

„Jasná věc.“ Kev hodil dolů Jackovi malou taštičku a ten ji vyhodil na břeh. Pak navigoval Keva, aby bezpečně přistál.

„Teď ty, Abbie.“

Naposledy se rozhlédla po podlaze letadla a prohmatala si batoh. Notebook byl v bezpečí, ale kde má diktafon?

„Ještě moment, musím si vzít pár věcí.“

Jak se pohybovala v prostoru, letadlo se zatřáslo.

„Hned, Abbie!“ zařval Jack.

„Jen minutku,“ zavolala. Spustila se na kolena před sedadlem, na němž předtím seděla. Musí tu být. Zaskočil ji křik nad hlavou.

„Co tady sakra děláš? Okamžitě odtud vypadni!“ Jack vylezl zpátky do letadla a zlostně zíral do jejího otevřeného batohu.

„Snažím se najít svůj diktafon,“ vyštěkla. „Mám v něm pár věcí, které budu potřebovat.“

Sledovala, jak sevřel a zase uvolnil čelist. „Ztroskotali jsme v podělané džungli. Jen zázrakem teď z nás není omáčka na špagety, a ty si děláš starosti kvůli kusu plastu? Zapomeň na podělaný diktafon. Zapomeň na notebook a ostatní věci tu nech. Nemůžeme se s nimi tahat.“

Abbie sebou trhla. Naštvaný Jack Winter je pěkně děsivý, ale svoje poznámky potřebuje. Otevřela ústa, aby mu odporovala, ale nedal jí šanci.

„Okamžitě opusť letadlo. Řekni mi, co potřebuješ, a já ti to přinesu.“

„Svůj diktafon.“ Letadlo se znova nahnulo a Abbie vyjekla.

„Máš třicet vteřin, než seženu nějaké zásoby. Pak poletíš ze dveří po zadku.“

Potom kolem proletěly záchranné padáky a deky, jak je Jack prohazoval otevřenými dveřmi. Viděla, jak si cpe do kapes balíčky oříšků a miniaturní lahvičky s alkoholem, a pak naplnil tašku láhvemi vody a baleným jídlem.

Narazila na diktafon zaklíněný pod sedačkou, vytáhla ho ven a zastrčila do kapsy. Slyšela, jak se Jack pohybuje v pilotní kabině. Určitě je něco, s čím mu může pomoct.

Byla zděšená, když viděla pilotovo zdeformované tělo a rozmlácený předek letadla. Poprvé od přistání se jí chtělo zvracet. Nevěděla, jak se Jacku Winterovi podařilo s letadlem bezpečně přistát. Její znechucení se měnilo v obdiv.

Pilot byl v rozbité kabině zkroucený v nemožné pozici. Jack zapřel nohy o přístrojovou desku a snažil se ho vytáhnout ven. Pilot byl zaseknutý. Prohnul se bolestí, když se mu kus odtrženého plastu zaryl do boku.

Nebuď taková baba, Marshallová. Pomoz mu. Popadla plast, odsunula ho z cesty a potlačila výkřik, když si rozřízla dlaň o ostrý okraj.

„Myslím, že s ním nehneme,“ řekl Jack.

Abbie zírala na muže zaklíněného pod přístrojovou deskou. Mohl to být kdokoli z nich. „Nemůžeme ho tu jen tak nechat. Musíme ho pohřbít.“

„Abbie.“ Jackův tón byl přísný. „Potřebuju, abys ho chvíli podržela, a já zatím zkusím vysílačku.“

Pilotovo tělo bylo ještě teplé. Abbie se snažila nedívat na jeho tvář, zatímco Jack zkoušel vysílačku, ale byla stejně mrtvá jako pilot. Žádná pomoc nepřijde. Uvízli tu.

Letadlo se znova zachvělo.

„Odcházíme, hned,“ řekl.

Abbie se nemohla pohnout. Jako přikovaná na místě cítila, jak se letadlo pod jejíma nohama otřásá a pohybuje. Pak ji Jack popadl za ramena a tlačil ji zpátky do pilotní kabiny. Zastavil se na moment, aby prohrabal přihrádku pilota a vzal z ní balíček cigaret se zapalovačem, než ji dostrkal ke dveřím.

Jack zakřičel na Keva, aby se připravil. Hodil dolů tašku se zásobami a pak ji spustil dolů. Ani v takové situaci si nemohla pomoct a vnímala Jackovu specifickou vůni, pižmo a mužství, něco, co na něm bylo unikátní. Ňadry se mu otřela o hrudník a při tom intimním doteku zrudla.

Když seskočil za ní dolů na břeh rokle, letadlo se znovu pohnulo. Se skřípěním kovu se ukroutilo křídlo, které ho drželo na místě, a zmrzačené letadlo padalo dolů. Jack se držel kořenu v zoufalé snaze zabránit, aby je strhlo s sebou dolů.

„Je to v pořádku, mám tě.“

Náraz letadla byl otřesně hlasitý. Kakofonie toho zvuku ještě vzrostla s odpovědí každého zvířete a ptáka v okolí. Každý, kdo by se nacházel poblíž, by to musel slyšet. Dlouhou chvíli se ho držela. Být v Jackově objetí připomínalo oko bouře. Nikdy se necítila tak bezpečně.

„Abbie.“ Jackův hlas nabral škádlivý tón. „Sice si to užívám, ale myslím, že bychom raději měli vypadnout.“

Okamžitě otevřela oči. Co si myslela? Drží se Jacka Wintera jako opičí mládě. Abbie se od něj rychle odstrčila a začala si narovnávat pomačkané oblečení, aby zakryla svůj zmatek. Nepřitahuje mě. Nepřitahuje mě. Jen jsem se praštila do hlavy. Jakmile cítila, že nabrala rovnováhu, zvedla k němu zrak.

Po cynickém výrazu ani stopy, nahradil ho pobavený záblesk a něco, čemu nerozuměla.

„Co bude dál? Myslíš, že zůstaneme v blízkosti letadla a počkáme na záchranu?“

Jack zavřel oči. „Abbie.“ V jeho hlase znělo napětí, jako by se ho snažil udržet pod kontrolou. „Jaká záchrana? Jsme uprostřed džungle. Kilometry od civilizace. Naší prioritou je přežití.“

Přežití? Ne. Ani náhodou. Tohle se nezvrtne v jeden z těch směšných televizních programů, kde všichni tráví dny tím, že hledají něco suchého, co hoří, a jedí krysy.

„Brzy nás najdou,“ řekla s větší jistotou, než cítila. „Pilot vyslal Mayday a oni –“

„Žádné Mayday. Na to nebyl čas.“

Její žaludek udělal kotrmelec. „Radiolokační opakovač?“ zeptala se v naději.

Jack si prsty pročísl vlasy. „Nevím. Vidělas předek letadla. Byl pěkně rozmlácený.“

Abbie se zhluboka nadechla. Nikdo neví, kde jsou. Nepanikař. Hlavně nepanikař.

„Pojď, Kev má lékárničku. Můžeš si tu ruku zalepit.“

3

Zatímco Abbie seděla nad roklí a zápolila s šokem, Kevin jí prohlížel ruku. Zachovat si chladnou hlavu v krizových momentech patří k jejímu povolání – snadno vylekaná novinářka je k ničemu – ale zrovna havarovala v letadle. Teď je uprostřed honduraské džungle se třemi muži, které nezná, a dokáže myslet jen na jediné – jak skvělý by to byl příběh. Zapomeň na rozhovor s celebritou, podívej na ten příběh, co máš.

Vychutnávala si krátký okamžik klidu, když se Jack otočil a ostře ji s Kevinem sledoval.

„Netušil jsem, že tu jde o seznamku,“ řekl.

„Myslíš, že –“

Vybreptla, ale zarazila se, neměla slov. Bylo to víc než směšné. V letadle byla Jackem Winterem tak ohromená, že mu dovolila, aby se choval neomaleně. Ale teď zůstanou trčet v divočině kdovíjak dlouho. Otřásla se. Nemohla na to myslet – prostě se bude muset proti jeho přítomnosti obrnit. To, že je sexy jako ďábel, neznamená, že taky není pitomec. A ona ví, jak pitomce usadit.

Kevin dočistil její ruku. Zazubil se na svého přítele a objal ji jednou paží. „Jacka si nevšímej. Rád lidi provokuje. A já, rád je hladím.“ A začal ji škrábat na zádech podezřelým způsobem, který jí připadal jako projev něžnosti. Ne – má jen bujnou fantazii.

Jack se mračil. „Keve, nemáme čas, abys tu proháněl kočky.“

Abbie měla pocit, jako by ji bodnul, a uskočila od Kevina.

„Jak se opovažuješ? V jakém století myslíš, že žijeme? Co je to za surové, nechutné, šovinistické řeči?“

Byla by pokračovala, ale Jack ji přerušil. „A nemáme čas ani na lekci feminismu. Musíme se tu soustředit na přežití.“

„Přesně.“ Zeke Bryan seděl na zemi a jednou rukou si držel paži. „Potřebuju okamžitě do nemocnice. Mám zlomenou ruku. Potřebuju lékařské ošetření, a ne poslouchat takové dětinské hašteření.“

Abbie zpozorovala na Jackově tváři záblesk znechucení, ale pak se jeho výraz vrátil k neutrálu.

„Naší prioritou je přežít,“ opakoval. „Netuším, jestli letadlo vysílá nějaké nouzové signály. Vyzná se tu někdo v elektronice?“

Všichni zavrtěli hlavou.

„Ztratil jsem svůj mobil. Má tu někdo z vás signál?“

Podívali se a znovu zavrtěli hlavami. Očividně jsou příliš daleko od vysílače.

„Dnes večer se tu utáboříme, Kev a já půjdeme ráno do rokle pohřbít pilota. Jestli nás někdo hledá, mají šanci, že nás najdou. Jestli nikdo nepřijde, budeme si muset najít vlastní cestu do civilizace.“

Navzdory předchozímu vzteku si Abbie nemohla pomoct a musela Jacka obdivovat, jak se ujal velení. Je to velká hollywoodská hvězda, ale všechny ty role vůdčích mužů evidentně nebyly jen hrané. Je tvrďák a dokáže v krizi přemýšlet.

„Ne, jsem zraněný. Nemůžu se přesouvat,“ řekl Zeke.

„Já to chápu, Zeke,“ řekl Jack. „Ale jestli nepřijde pomoc, nemáme na vybranou. Teď –“

„Co tím myslíš, že nepřijde pomoc?“ řekl Zeke. „A proč si myslíš, že jsi tu odborník?“

Abbie viděla, jaké úsilí Jacka stojí, aby udržel hněv na ubrečeného agenta na uzdě.

„Neříkám, že jsem odborník. Ale když jsme točili Žár džungle, strávil jsem spoustu času s lidmi, kteří odborníci jsou, a snažil se od nich naučit co možná nejvíc. Vím například, že brzy začne pršet a setmí se.“

Vlhko se na ně snášelo jako deka a těžko se v něm dýchalo. Všichni se potili horkem, ale těžký vzduch byl horší.

„Takže, nejdřív uděláme sítě na spaní a přístřešek nad nimi.“

„Proč sítě? Já nemůžu spát v síti,“ řekl Zeke.

„Podíval ses na zem?“ zeptal se Jack. Všichni se podívali dolů, kde se jim nohy bořily do vlhké půdy. Zem nebyla nic než bláto pokryté listím. „A až přijde déšť, bude to jen horší. Potřebujeme být nad zemí, nebo budeme muset spát v tekutém blátě.“

„Kde bereš jistotu, že bude pršet?“ řekl Zeke.

„Tohle je deštný prales. Samotný název to napovídá. Prší tu každý den. Mraky zakrývá korunová klenba, což ale neznamená, že tu žádné nejsou. Vidíte ten opar?“ Ukázal na stříbrné výpary, které změkčovaly siluety stromů. Ostatní přikývli. „To je dobrá předzvěst, že déšť přichází. Musíme se dát do práce.“

…

Jack popadl dva padáky, které předtím vyhodil z letadla, a dával Abbii a Kevovi instrukce, jak použít jeho vojenský švýcarský nůž, aby je rozřezali a udělali z nich sítě a přístřešky. Zářivě červený materiál byl tenký, ale silný a měl by stačit. Šňůry se daly upravit na potřebnou délku, aby je mohli použít jako oporu. Ještě štěstí, že nikdy nikam bez nože nešel; bez něj by měli co dělat, aby sítě vyrobili. Byl to špičkový model, který si koupil, když natočil první film. Nástroj na čištění koňských kopyt jim bude k ničemu, ale lupa, pila, nůžky a pilník se můžou hodit.

Byl rád za příležitost dělat fyzickou práci. Nemohl uvěřit, že na něj uprostřed takové krize Abbie Marshallová tolik působí. Pohled na její ruku v Kevinově dlani ho rozzuřil. To byl okamžik, kdy věděl, že se mu dostala pod kůži. Bylo to šílené; nic mu do ní není, proč by se o ni měl zajímat. Ani na rychlovku. Ačkoli kdyby měl v posteli Abbie Marshallovou, nebyla by to rychlovka – protahoval by to tak dlouho, až by prosila, aby ji už nechal být. Zase se přistihl. Musí přestat takhle uvažovat. Kromě skutečnosti, že je to očividně newyorská princezna, americká verze Sarah O´Brien-Willisové, dívky, která mu zničila život, je to reportérka. Privilegovaná, titulovaná a slídivá. Smrtící kombinace. Všiml si, že jejímu bystrému oku jen tak něco neujde a jeho obvyklé malé lži by mu neprošly.

Ne lži, ale sebezáchova.

Byl rád, že ji naštval. Když ji nemůže mít, bude nejlepší, když si ji bude držet od těla. Tvrdě pracoval na vybudování skálopevného sebeovládání, ale něco mu říkalo, že by ho tahle žena mohla nalomit. Pro všechny by bylo nejlepší, kdyby se Kev a Abbie dali dohromady, ale když viděl, jak s ní Kev flirtuje, nemohl se na to dívat.

Nebyl si jistý, jestli si někdo z nich uvědomuje, v jak křehké situaci se nacházejí. Zeke určitě ne. Ale ten hajzl se stejně stará jenom o sebe. Prorazil si cestu na začátek fronty a Abbii nechal v letadle za sebou. Ne že by Jack litoval okamžiků, kdy se k němu přitisklo její bujné poprsí. Cožpak si ten blázen myslí, že jde jen o to, odvézt ho do nemocnice? Díky letům herectví dokázal Jack nedat na sobě znát své myšlenky. Teď musí jeho pocity stranou; dřív nebo později mu za to agent zaplatí.

Jack, Kev a Abbie pracovali rychle, plni obav, aby tábor stihli připravit. Jack se probral zbytkem věcí, které sebral v letadle. Hotová jídla a voda jim budou stačit na dnešní večer a možná na zítřejší snídani. Podal Zekemu pár prášků proti bolesti a doušek vody. Jeho agent je možná ubulený parchant, ale kolem úst je bledý.

Láhve vody poslouží jako čutory, až se vyprázdní. Hrdla ovázal provázkem, aby se snadněji nesly. Blahořečil instruktorovi na přežití v džungli, který do něj nalil základy přežití a který byl přímo odpovědný za jeho osobní zavazadlo do džungle, které obsahovalo tablety na čištění vody, rukavice, zápalky, kompas, mapu, nůž, moskytiéru a repelent proti hmyzu.

Prohledal své kapsy do hloubky a našel osamělý kondom.

Nemohl si pomoct. Zasmál se a všechny oči se upřely k němu a k věci, kterou držel v ruce.

„Nemůžeš snad myslet –“ řekl znechucený Zeke. „Tohle není ten správný čas ani místo.“

Abbie zrudla. „Ani kdybys byl poslední muž na téhle planetě,“ řekla.

Jack nedokázal odolat a musel si z ní vystřelit. „Počkej, až tě někdo požádá. Možná ho šetřím pro Keva.“

Kev se zasmál. „Výtečný nápad. Beru to,“ řekl a vzal kondom Jackovi z ruky. „Nakonec, mám větší šanci než ty, že se na mě štěstí usměje.“

Abbie si odfrkla. „Zapomněli jste, že mám snoubence? Na nikoho se neusměje štěstí. Pokud si vy dva nejste bližší, než jsem si myslela.“ A obrátila s k nim zády.

Jack a Kev si vyměnili pohledy a rozesmáli se.

„Škoda, že letuška na poslední chvíli onemocněla. Vím, že jsem říkal, že si vystačíme bez personálu, ale vypadala jako holka, co by trochu lásky v džungli neodmítla,“ řekl Kev a mrkl na Jacka.

Abbiina záda strnula, ale odmítala se otočit.

Když sítě dokončili, byli všichni hladoví, unavení a žízniví, a první změna světla jim oznámila, že noc už není daleko. Jack rozdal jídlo, balíčky oříšků nechal na následující den.

Posadil se na kmen spadlého stromu. Jeho kořeny vyčnívaly do vzduchu jako deštník opuštěný v bouři. Dřevo bylo měkké a vlhké a Jack si byl docela jistý, že jím tu a tam pohnula tisícovka hmyzích obyvatel, která ho považovala za svůj domov.

Odložil bundu na drsnou kůru a pozval Abbii, aby si k němu přisedla.

Čistě jen kvůli tomu, aby předešel situaci, že dostane hysterický záchvat, kdyby si sedla na pavouka, řekl si. Nemá to co dělat s jeho touhou mít ji nablízku. Cítit její příliš dráždivý parfém, parfém, který nepochází z flakónků a je ryze ženský. Bože, jak miluje její vůni. Proti jeho vůli tělo zareagovalo.

Aby se rozptýlil a odehnal pokušení, podal jí malou lahvičku repelentu proti hmyzu. „Tady, dej si toho hodně. Ať tě tu nic nepokouše.“ Podivné ticho deštného pralesa prolomilo hučení a štěbetání hmyzu a hlasitější, zlověstnější bzukot moskytů.

Vrhla na něj ošklivý pohled, ale natřela se. Pach repelentu dostatečně zchladil jeho vzrušení, ale její tichá poslušnost ukázala něco, co mělo zůstat skryté. „Hodná holka,“ řekl jí.

Její záda strnula a oči zaplály. „Nevím, jaké století je v Irsku, ale tady se dospělým ženám ‚holka‘ neříká, pokud si ceníte svých údů.“

Kev a Zeke se zařehtali, ale Jack se jen zazubil. „No ano, svých údů si cením, a když budete opravdu hodná, můžete je sama vyzkoušet. Pak uvidíte, proč ten povyk.“

…

Abbie nevěděla, jestli má na Jacka začít křičet urážky, nebo předstírat, že to neslyšela. Podle jeho úsměvu dokázala přesně vytušit, co má na mysli. Rozčiloval ji a dobře to věděl.

Byla ráda, že se situace rozptýlila, když začal rozdávat balíčky s jídlem z letadla. V každém z nich byl plastový tác s malými přihrádkami na chlebové bagety, olivy, smetanový sýr, jakési neidentifikovatelné konzervované maso a maličkou porci hořčice. Byla to spíš svačina než pořádné jídlo, ale dalo se jíst a udrží je při životě. Nerada pomyslela na to, co budou jíst, až tohle dojde. Absolvovala nějaký výcvik pro přežití, ale nikdy ho nemusela použít.

„Tohle nemůžu jíst, mám alergii na lepek, můj homeopat mi řekl, abych se vyhnul všemu z pšenice,“ řekl Zeke Bryan.

„Tak to dej stranou a my to sníme,“ řekl Jack.

Všimla si, že Jack jí rychle a ostražitým okem sleduje nebe. Za několik minut se setmí.

„Najděte si křoví, udělejte svou potřebu a jdeme spát,“ řekl.

Rozhostilo se zděšené ticho.

„Potřebu?“ řekla Abbie konečně.

„Vyčůrat. Dojít s pískem. Ulevit si. To je jedno, jak tomu říkáte. Prostě to udělejte, při nejlepším bez poštípání, a vraťte se sem, než padne tma.“

Kevin se zasmál.

„To je nemožné,“ řekl Zeke. „Nemůžu používat veřejná zařízení. Nemůžu vůbec, ehm, dělat to v takových podmínkách.“

Abbie skoro pocítila k tomu starému podivínovi obdiv. Samozřejmě, on ví, že musí udělat to, co Jack nazval „potřebou“, v divočině, ale z nějakého důvodu jako by si myslel, že když bude dostatečně nahlas protestovat, všechno se nějakým kouzlem zlepší. To je šoubyznys. Když byla elévka, strávila tři měsíce jako asistentka ve společenské rubrice jistých novin a při první příležitosti odtud utekla. Šoubyznys se hemží velkými egy, která žijí v jiném světě, kde vždycky mají „lidi“, kteří pro ně dají věci do pořádku. Proto nemohla přestat Jacka Wintera obdivovat, i když je to otrava. On se s tím prostě vyrovnal. Naproti tomu se ze Zekeho stalo rozmazlené děcko a zdálo se, že s ním Jack rychle ztrácí trpělivost.

„Fajn, drž to celou noc. Uvidíš, jak moc mě to trápí.“

Kevin se na ni zazubil. „Chceš, abych šel s tebou a hlídal ti záda, až budeš konat svou potřebu?“ řekl.

Raději by šla sama, ale věděla, že je bezpečnější mít společnost.

„Ano, prosím. Ale slib mi, že se nebudeš dívat. Můžeš dávat pozor na pavouky.“

„Přísahám na holý pupek,“ řekl Kevin a v dětinském gestu vztyčil dva prsty. Šel před ní, dokud nebyli daleko od těch dvou a našli nezarostlé místo.

Když byli oba hotoví a mohli vyrazit zpátky, Abbie se zhluboka nadechla.

Kevin se na ni usmál. „Bojíš se? Podívej, je to prekérní situace, ale už jsem s Jackem zažil spoustu nesnází a vždycky se z toho vylížeme.“

Abbie mu oplatila slabým úsměvem. Doléhalo na ni posledních čtyřiadvacet hodin a byla na pokraji sil.

„Samozřejmě, existuje jeden zaručený způsob, jak se odreagovat,“ řekl a hladil ji po paži, „a byla by škoda ten kondom vyhodit.“

Ach, pro lásku... Muži!

Abbie na něj vrhla zlostný pohled a pochodovala k jejich stanovišti. Slyšela, jak se za ní směje. Jack připravil dvě sítě. A Zeke si zase stěžoval.

„Já s nikým spát nebudu,“ řekl. „Měl jsi jich udělat víc. Máme na ně materiál.“

„Ale moskytiéra stačí jen na dvě. Jestli chceš spát v síti bez moskytiéry, tak prosím.“

Jack se podíval na Abbii a na Kevina a přimhouřil oči, když hodnotil, jak se tváří.

„Já budu nocovat s touhle kočkou,“ řekl Kevin.

Jack zavrtěl hlavou. „V žádném případě nebudeš. Ty a Zeke vážíte dohromady přibližně tolik jako já a Abbie. Takže se podle toho rozdělíme.“

A teď je má noc dokonalá.

Nebyla si jistá, že zvládne sdílet síť s kterýmkoli z těch tří chlapů. Ale ten poslední člověk, se kterým chtěla nocovat, byl Jack Winter. V tom okamžiku ožila každá buňka v jejím těle. Posledních pár hodin strávila pokusy ignorovat pocity, které zažívala díky jeho drsné mužnosti a ohromující přítomnosti. Dokázala se rozptýlit tím, že vymýšlela další nové způsoby, jak se jím nechat rozzuřit. Ale teď si uvědomovala, že to všechno nebylo k ničemu. Nemělo to smysl. Od prvního okamžiku, kdy ho spatřila, na ni působil. Nyní je to ještě horší; jeho krása už není jen abstraktní jako umělecké dílo nebo ohromný výhled, které mohla obdivovat intelektuálně. Teď je to osobní. Při představě, jak leží vedle sebe, jí začalo srdce bít rychleji a mezi stehny ucítila nevítané pulsování. Obávala se, že začne zrychleně dýchat.

„Jsem v pohodě,“ trvala na svém. „Myslím, že bych stejně nemohla spát. Prostě tady zůstanu sedět a –“

„Nehýbej se, Abbie. Zůstaň úplně v klidu.“

Rychlý pohled na Kevinův zděšený výraz jí napověděl, že Jack nežertuje. Něco jí šelestilo ve vlasech a Abbie se vší silou kousla do rtu, aby nekřičela. Něco po ní leze.

„Abbie,“ Jack sebral klacek a pomalu se k ní přibližoval, „ať se děje cokoli, nehýbej se.“ Jack vyrazil s klackem v ruce kupředu. Klacek jí přelétl po temeni a něco tmavého spadlo do podrostu u jejích nohou a cupitalo pryč. Srdce jí zahřmělo. „Panebože. Panebože, co to bylo?“

Jack zavrtěl hlavou. „To nechtěj vědět.“

Abbie pohledem zkoumala malou mýtinu. Její nejasná představa, jak zůstane celou noc vzhůru, než aby sdílela s Jackem nocleh, zmizela jako pára nad hrncem. Až půjdou ostatní spát, zůstane tu sama. Sama s těmi tvory. Přeživší z letecké havárie zaživa snědená tvory z džungle nebyl příběh z titulní strany, jaký měla v plánu, ale stejně tak Moje noc v síti s Jackem Winterem. Co by tomu řekl William, kdyby to zjistil?

Jack jejímu dilematu vůbec nevěnoval pozornost. „Odhaduju, že máme deset minut, než se setmí. Takže jdete spát, nebo ne, slečno Marshallová?“

Neměla na výběr. „Veďte mě, pane Wintere.“

4

Abbie pozorovala, jak Jack nadzdvihl moskytiéru, vklouzl do sítě a poklepal na miniaturní prostor vedle sebe. Panebože – Abbie bude ležet takhle blízko něj. Prakticky budou na sobě. Alespoň už se cítila trochu víc pod kontrolou. Ten pavouk jí prokázal laskavost. Po tom, co se rozplývala nad představou, že stráví noc vedle Jacka Wintera, ji ta hrůza vrátila nohama na zem. Ale i tak jí při vyhlídkách na nadcházející noc žaludek udělal kotrmelec.

Objala se pažemi. Večer tu byl chladný. Chystá se strávit noc v dobré víře s hollywoodským lamačem srdcí. Úplně si dovedla představit, jak Kit ječí, až jí to řekne. Pokud se odtud dostanou. Její nejlepší kamarádka a útulný byt v New Yorku jí připadaly tak daleko.

„Abbie, přestaň se rozpakovat a pojď spát. Slibuju, že nekoušu.“

Vyškrábala se do sítě a skutálela se k němu. „Ale já ano, pane Wintere, takže laskavě ruce pryč.“

Místo odpovědi zaslechla posměšné odfrknutí. Jack se předklonil, aby mohl narovnat moskytiéru. „Tak,“ prohlásil. „Jsme tu pěkně zakutaní.“

„Nevím, proč z toho máš takovou radost, a pozor, kam dáváš ruce,“ řekla Abbie. Překulila se na bok a sklouzla doprostřed sítě.

Jack se schoulil kolem jejího těla a položil jí paži kolem pasu. „Kam navrhuješ, abych je dal?“

Jeho ruka jí sjela po boku v pomalém, smyslném sklouznutí. „Sem?“

Abbie polkla. Měl teplou ruku. Vlastně každý centimetr jeho těla žhnul jako pec, ale ruka na jejím boku byla nebezpečně blízko, díky čemuž si uvědomovala své ženství. Na zlomek vteřiny si pomyslela, jaké by to asi bylo, kdyby se jí tam dotkl. Ne. Absolutně ne. Zlobivá Abbie. Zvedla mu ruku a posunula si ji zpátky k pasu.

„Když na tom trváš,“ řekl, ale nechal ji tam, kde byla.

Mlčky leželi, naslouchali zvukům džungle a téměř s jediným mrknutím přišla noc.

Jack se vedle ní posunul. „Vadilo by ti, kdybych dal druhou ruku jinam? Dostávám křeč.“

Abbie zvedla hlavu a zase ji položila. Panebože, ten chlap má bicepsy. William je... no, William je drobeček. Lepší slovo pro to neexistuje. Je to akademik a víc ho zajímá práce hlavou než na vlastním těle. William svaly nepotřebuje.

„Mnohem lepší.“ Jackův teplý dech jí ovanul krk, až jí z toho zamrazilo kolem páteře.

„Je ti zima?“

„Ne, jsem v pohodě, pane Wintere.“

Cítila, jak se jeho hrudník otřásl smíchem. „Abbie, proč mi zase říkáš pan Winter? Strávíme tu spolu noc. Myslím, že formality máme dávno za sebou.“

Takto řečeno to znělo směšně. Uvízli v džungli. Dělí se s ním o maličkou síť. Oslovovat ho pane Wintere je jen snaha o vyvolání pocitu vzájemného odstupu. Ale uvědomila si, že díky tomu spíš zní jako prudérní stará panna. „Fajn, Jacku.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rozkoše zimy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.