Barry Trappney

Nosy přimaloval Jim Smith

Přeložila Veronika Volhejnová

Albatros

Original English language edition first published in 2013

under the title I am (So Over Being) a Loser

by Egmont UK Limited, 239 Kensington High Street,

London W8 6SA

Copyright © 2013 Jim Smith

All rights reserved

The Author has asserted his moral rights

Translation © Veronika Volhejnová, 2013

barryloser.com

ISBN 978-80-00-03339-6

Obsah

Pořiď si VLASTNÍ pravítko

Skříňooči

Louže s třešňovou příchutí

Koule z Denního prdu

Barry na špičkách

Ubrousek z Brianovejch burgeru

Detektiv inspektor máma

Restaurace Toppolino

Pizza s masovejma koulema

Něco se stane

Maximální nehuzťárna

Katastrofoid v n ákupním centringtonu

Všechno ztlumeně

Barry Kapuce

Nejhorší plán na světe

Posílám se lyžovat

Sněhová koule Barry

Papoušek Barry

Trapáci, co nejsou Bumba

Lepenkovej Barry

Smradávie

Ještě nejhoršejší plán

Strašidelnej dům

Jak to kráčes?

Sněhuztá parta

Nesněhuzťárna na max

Pořiď si VLASTNÍHO šneka

Slizká cestička

Viděli jste tohohle šneka?

Celá mamča

Darrenův mejdan

Fronklešplouch

Pořiď si VLASTNÍ pravítko

Moje máma je už tak dost trapná jen tím, že je moje máma, ale teď, když vyhrála tu pitomou soutěž supermarketu Feeko, je to ještě horší.

Třeba tuhle, když jsem jel domů na skejtu se svým nejlepším kámošem Bumbou kolem Feeka a tam visel plakát s mojí mámou, jak mrká a v ruce drží balíček párků.

„Ju-hú, Barry!” zavolal Bumba. Zvedl nad hlavu balíček neviditelných párků a zkřivil obličej, jako že mrká.

Obrátil jsem oči v sloup, ale přitom mi padl zrak na jinej plakát mojí mámy, jak vrtí zadkem v džínách Feeko.

„Fšššš” prdnul si autobus, který právě projížděl kolem s plakátem mojí mámy na boku. Vyplazovala jazyk a strkala si na něj Feeko čokoládovou sušenku.

to je ten autobus, o kterým jsem zrovna mluvil

Dřív mi její mrkání nevadilo, ani to, jak tancuje, nebo že vyplazuje jazyk, když jí, ale jak teď je všude na plakátech, tak mi kompletně ničí všechnu huztost.

Sebral jsem šneka, co se přišel napít k louži, a chtěl jsem ho hodit po mámině plakátu. Pak jsem si to ale rozmyslel, protože nejsem šnekovrah.

„Tak běž, Snekouši!” řekl jsem, posadil jsem ho mámě na zadek a poplácal jsem ho po ulitě, až mu v ní zmizela celá hlava.

„Tak ahoj zejtroid,” řekl jsem, když jsme došli k Bumbově ulici.

Zrovna jsem chtěl udělat obličej na rozloučenou, po kterým se Bumba vždycky smíchy počurá, když jsem uviděl, že před Bumbovým domem stojí Nancy Verkenwerkenová.

Nancy Verkenwerkenová je Bumbova trapácká nová sousedka.

Má brejle jako paní Trubýška u nás v ulici, navíc sbírá známky, což, jak každý ví, je ta největší nehuzťárna, jakou člověk může dělat, teda až na mrkání.

„Pořiď si VLASTNÍ zejtroid!” křikl jumba a já jsem se zachechtal, protože od tý doby, co jsem si při matice půjčil jeho pravítko a on prohlásil: „Pořiď si vlastní pravítko!”, říkáme pořád „Pořiď si VLA$TNÍ...”a pak to, o čem zrovna mluvíme.

Ještě jsem se chechtal, když jsem došel k našim dveřím a uviděl oknem mámu, jak v kuchyni drží v ruce plechovku krájenejch rajčat, jako by byla na nějakým plakátu.

„Jú-hú, Barry!” zavolala a mrkla. Přestal jsem se smát a přál jsem si, abych nebyl zrovna ten kluk, co jeho máma je Hlas Feeka.

Skříňooči

„Zapni si tu přilbu!” křikla za mnou máma, když jsem odjížděl na konec ulice, kde jsem měl sraz s Bumbou.

To se mimochodem stalo příští ráno, ale nepoznali byste to, protože jsem na sobě měl úplně stejný oblečení včetně kalhot, co nebyly vypraný od tý chvíle, kdy máma dostala práci u Feeka a praní se ujal táta.

„Zapni si VLASTNÍ přilbu!” křikl jsem celý rozčilený, protože už zbýval necelý týden do školního výletu do Lyžařský haly, což je to nejhuztější místo na celým širým světě ámen.

Lyžařská hala má svůj vlastní hotel a krytý lyžařský svahy s opravdovým sněhem, proto teď taky Bumba jel ke mně na kole s lyžařskejma brejlema na nose.

Vedle něj šla Nancy Verkenwerkenová s brejlema jako Trubýška a velikým červeným albem známek pod paží.

„Á, paní Trubýška, tak copak dneska máte ve skříňoočích?” zeptal jsem se Nancy a Bumba se zachechtal.

Skříňooči jsme já a Bumba začali říkat brejlím Trubýšky, protože vypadají úplně jako dveře od skříně.

„Tebe, bohužel,” odsekla Nancy a ty skříňový oči obrátila přímo na mě, takže jsem v nich viděl svůj odraz.

Když Trubýšce řeknu Paní Skřínoočko, tak většinou jen stojí a tváří se nechápavě, takže tentokrát jsem nevěděl, co mám dělat. Stál jsem tam a tvářil se nechápavě, dokud jsem neucítil něco na koleni.

„AU!” řekl jsem, i když to nebolelo. Podíval jsem se a uviděl jsem masařku, jak sedí a jí starou zaschlou skvrnu od kečupu. „Aáááá! Masařka!” zaječel jsem a zamával nohou jako párkem.

„Teď spíš rajčařka než masařka,” řekla Nancy a zamávala albem známek. Rajčařka se zase změnila v masařku a odletěla.

„Dík,” řekl jsem, protože to stálo jen za jeden dík, ale Nancy si toho nevšimla, protože zírala na starej rozpadající se dům na konci naší ulice. Podíval jsem se do jeho oken a představil jsem si, že odtamtud na mě kouká duch.

„Pojď, Bumbo, huztíme odsud,” řekl jsem, jako bych se nebál, a vypadli jsme, já s rozepnutou přilbou.

Louže s třešňovou příchutí

Jedna z nevýhod toho, když člověk jezdí na skateboardu do školy, je, že se tam dostane hodně rychle, a to není dobře, když je člověk slavnej, protože má slavnou mámu.

„A tady přichází, dámy a pánové!” křikl na mě Darren Darrenofski, když jsme s Bumbou projeli školní bránou. Doběhl k nám a vylil přede mě na zem višňový Fronkle. „Červenej koberec pro našeho nespeciálního hosta!” řekl, mrknul a zavrtěl zadkem jako moje máma na těch plakátech.

Zvedl jsem skejt a po špičkách jsem přešel přes Fronkle. Napadlo mě, co by asi Šnekouš říkal na louži s višňovou příchutí.

„Co si myslíš o tý nejnovější módě, která se šíří u nás ve škole?” zeptal se Anton Mildew a přidržel mi před obličejem banán jako mikrofon.

Anton strká lidem banány před obličej a klade jim pitomý otázky od tý doby, co založil svoje noviny Denní prd.

„O jaký módě?” zeptal se Bumba, natáhnul nos a zamával s ním.

„Trapný vrtění!” prohlásil Anton a začal vrtět zadkem, vyplazoval jazyk a mhouřil oko.

„Jo, mrkni na nás, Trappney!” prohlásil Gaspar Pink, který stál za Antonem s foťákem.

Koukal jsem na ně, pusu jsem měl zavřenou, oči otevřený a zadkem jsem ani nehnul.

„Dobrá přilba, Barolde!” prohlásil Gordon Osslitz, který šel zrovna kolem, a praštil mě do hlavy tak, že se mi zatřásla kolena a popruh od přilby se zhoupnul a praštil mě do oka, až jsem mrknul.

„Perfektamondo!” usmál se Gaspar a blejsknul mi do obličeje foťákem.

Koule z Denního prdu

Anton a Gaspar dělali v rohu třídy něco na počítači, když jsem tam vešel s Bumbou a hrál to nahuzto krát milion.

„Áááá! Dobrejtro, srdíčka!” křikla paní Spivaková, která nás učí od tý doby, co pan Poťachta odjel na šestiměsíční zábavnou plavbu kolem severního pólu s mojí babičkou.

Na rameni jf seděl papoušek, v ruce držela meč, na oku měla pásku a jednu nohu dřevěnou.

„Co je na něm dobrýho?” zakrákal papoušek, což bylo na paní Spivakový to jediný, co nebylo divný, protože to je náš třídní papoušek, kterýho jsme adoptovali, když se loni zavírala mogdenská zoo.

„No, třeba to, že dneska máme hodinu nazvanou Co je to?” řekla paní Spivaková, odložila meč a vytáhla nohu z dřevěného pahýlu. „Začnu já. Může mi někdo povědět, co je tohle? Ano, správně, páska přes oko. A kdo ví, proč je piráti nosili?” vysypala ze sebe všechno najednou.

„Já!” křikl Darren.

„Ano, Darrene?” vyvolala ho paní Spivaková.

„Já nevim,” prohlásil Darren a všichni jsme se zachechtali.

„Bylo to proto, že je někdo píchnul do oka mečem?” zeptala se Tracy Pilchardová a cinkala přitom bižuterií, jako by sama byla taky pirát.

„Správně, Tracy. Neuvěřitelné, že?” řekla paní Spivaková a šťouchla plastovým mečem do pásky na oku. Byl to takový ten meč, kde se čepel zastrčí do rukojeti, a všichni vyjekli.

„Neuvěřitelný!” zaječel papoušek, kterej se jmenuje Tút, a já jsem děkoval všem huzťárnám, že se zoo zavíralo, jinak bysme měli nejvejš křečka.

Úplně jsem zapomněl, že je dneska Co je to, tak jsem honem začal hrabat v batohu, jestli tam najdu něco huztýho, o čem bych mohl mluvit. Vtom jsem viděl pitomý nohy Antona a Gaspara, jak jdou k tabuli.

„Právě vyšlo!” prohlásil Anton a ukázal všem papír, na kterým byl nahoře nápis „Denní prd”.

Pod tm byla moje fotka. Vrtěl jsem na ní zadkem, protože se mi klepala kolena, a mrkal jsem, protože mě do oka praštil popruh od přilby.

„Celá mamča!” křikl zezadu Gordon a všichni se zachechtali. Obrátil jsem oči v sloup, protože náhodou bezpečně vím, že říká svojí mámě „mamá”.

Ještě pořád jsem se hrabal v batohu, takže jsem měl nos blízko u kolena, a do nosu mi zavanul pach kečupu. Z toho jsem dostal úžahuztej nápad, jak jim to chechtání zatrhnout.

V každým díle Krysmana je místo, kde šlápne do psího hovínka a zamává nohou ve vzduchu.

„Smradlavou botu na vás...” křikne vždycky a jeho nepřátelé s jekem prchají.

„Pořiď si VLASTNÍ mamču!” křikl jsem a poskakoval k tabuli, nohu vystrčenou před sebe.

„Smradlavý koleno na vás.” prohlásil jsem a zavrtěl jsem kolenem Antonovi a Gasparovi pod nosem.

„Foť to, Gaspare, on už úplně zcvokatěl!” prohlásil Anton a držel před sebou Denní prd na ochranu před mým kolenem.

Sebral jsem mu noviny, zmačkal je do koule a namířil na nos Gordona Osslitze. Jedinej problém byl, že neumím házet.

„Neuvěřitelný!” zařval Tút, když mu koule prolítla kolem zobáku a trefila do oka paní Spivakovou. Naštěstr přes něj měla ještě pirátskou pásku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Já nejsem (a nebudu) trapnej - Barry Trappney.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.