motto

Beáta Matyášová

Praha 2013

© Beáta Matyášová, 2013

ISBN 978-80-7246-721-1

Obsah

ČÁST PRVNÍ klaudie

ČÁST DRUHÁ eva a anděla

Pro Annu.

ČÁST PRVNÍ klaudie

Klaudie. Jméno jí vybrala maminka. Vedle všech Janiček, Petrušek a Leniček bylo jiné. Maminka si přála, aby i její dcera byla jiná. Výjimečná. Krásná, hodná a chytrá (která máma si přeje něco jiného).

Na základní škole vynikala Klaudie v jazycích. Na gymnáziu v matematice a na vysoké v ekonomii.

V šestnácti se seznámila s Přemyslem. Její první kluk. Vydrželi spolu deset let. Dokonce spolu bydleli. Ale nevzala si ho. Najednou měla pocit, že je něco špatně. Že s ním nechce mít děti. Že její děti by mohly po Přemkovi zdědit ploché nohy a velkou hlavu. Nechtěla to riskovat. Co na tom, že ji miloval. Co na tom, že ji dokázal ve všem podržet. Co na tom, že s ním byla celkem šťastná a často se smála.

Věřila, že někde je někdo lepší. Někdo, kdo se k ní lépe hodí. Někdo, s kým založí rodinu (bez zaváhání) a s kým zůstane po zbytek života. Chvilku byla sama. Pak potkala Petra.

Praha, prosinec 2012

Milý Ježíšku,

po kolika letech Ti opět píšu?

Po jak dlouhé době jsem opět ochotna uvěřit, že opravdu jsi?

A skutečně mi můžeš pomoci?

Loňské Vánoce jsem trávila ve stejném bytě. Stromeček zdobily stejné modré kouče a ty samé stříbrné hvězdy. Vzduch voněl po vanilkovém cukru. A stejně jako letos jsem byla sama.

Vlastně, jak se to vezme.

Vlastně, ani v tuto chvíli sama nejsem. Mám v sobě malé tajemství. Měří asi dva milimetry a je mu pár týdnů. Ještě o něm krom mě nikdo neví.

Ježíšku, pošli mi, prosím, sen. Sen, ve kterém najdu odpověď na to, jak dál. Jsem na křižovatce a hledám tu správnou cestu. Už po ní půjdeme dva.

Děkuji, Klaudie

Prosinec 2011

pátek:

Seděla jsem v obývacím pokoji, všude se něco povalovalo, ať loňské zimní katalogy nebo granule, co si přinesla Valérie. Naše kočka. Fakt naše? Spíš ne. Petrova. Jako všechno v tomhle bytě. Jako všechno v tomhle životě.

Petr opět nebyl doma, přestože do půlnoci zbývalo dvacet minut. Dopíjela jsem čaj na uklidnění, když se v zámku ozvaly klíče.

„Ahoj zlato!” Vplul do místnosti, jako by se nechumelilo (v duchu jsem se musela pousmát, venku skutečně vydatně sněžilo). Neodpověděla jsem a spěšně si utřela slzy.

Sklonil se a místo mě pohladil kočku. „Micinko, panička s náma nemluví?”

Nic.

„Co se jí to stalo?”

NIC! řvalo všechno ve mně, přesto jsem zůstala tiše, vyčistila si zuby a odešla spát.

Valérie se usadila v posteli u mých nohou, snad se chtěla za páníčka omluvit, bylo mi jí líto, ale nedokázala jsem její snahu ocenit.

„Micinko, panička s náma nemluví?” znělo mi hlavou stále dokola. Připadala jsem si tak malá, tak bezmocná, tak zranitelná. Chtěla jsem se mu schoulit do náruče a slyšet, jak moc mě má rád. Místo toho jsem vyklidila pole a užírala se zachumlaná v antialergenní dece.

„Micinko, panička s náma nemluví?” To snad nemyslí vážně! Domů se vrátí ve dvanáct, protože „Měl jsem moc práce, lásko”, a hned hledá večeři, šmejdí v lednici, je strašně unavenej a úplně mrtvej. Bezva. Hlavně že JÁ nechodím do práce, JÁ nevyzvedávám Terezu ve škole, JÁ ji nevozím na keramiku, pak nejedu nakoupit a rychle domů uklidit, vyprat a vyžehlit. Pán měl moc práce. Skvělý. Hlavně že já jsem se nudila a čekala, kdy se ukáže mezi dveřma. Sakra!

Polykala jsem slzy prolité nad křivdami svého mládí a přemýšlela, kam tenhle život spěje. Je mi dvaatřicet, jsem svobodná, žiju v bytě s ještě nerozvedeným chlapem, který má ve střídavé péči devítiletou dceru. Takhle jsem si to opravdu nepředstavovala. Tyhle sny jsem po rozchodu s Přemkem nesnila. Žiju ve zlaté kleci (sama taky dost vydělávám), přesto nejsem šťastná. Chtěla bych se vdát, mít ještě vlastní dítě (Terezka by konečně měla sourozence) a vlastní domácí zvíře. Sekla bych s prací v kanceláři a učila se třeba vyšívat. Četla bych psychologické příručky, jak správně vychovávat syna a dceru (případně dvě holčičky s devítiletým rozdílem), a vyhodila bych ty o mužích z Marsu a ženách z Venuše. Přestože si nejsem jistá, jestli rady psané v příručkách fungují. Očividně někde dělám chybu.

sobota:

Ráno bylo vše odpuštěno. Petr ještě spal, zezadu jsem se k němu mlčky přitulila. Odezva bohužel žádná. Chvíli jsem koukala do prázdna, pozorovala pavučinu v rohu místnosti, nepatrnou prasklinku ve zdi, kostkované závěsy. Políbila jsem muže vedle sebe do vlasů a pohladila ho po paži.

„Péťo?”

Opět nic.

Prudce jsem se otočila, schovala hlavu pod polštář a připadala si hloupě. Začínal víkend. A začínal ohavně. Chci se s ním pomilovat. Chci, aby mi konečně řekl, jak je rád, že jsem tu s ním. Chci, aby mě objal a nepouštěl, dokud zase neuvěřím, že mezi námi je všechno v pořádku. Bojím se, že k tomuhle už nikdy nedojde. Přesto si to nechci připustit. Do našeho vztahu jsem investovala tolik, že se ho nedokážu vzdát. Aspoň zatím.

Vstala jsem a zamkla se v koupelně. Luxusní dlaždičky, moderní baterie, veliké zrcadlo. Sprcha smývala můj pocit opotřebovanosti. Usídlil se mi za krkem a neřád nechtěl pryč. Spláchla jsem si vlasy a přemýšlela, co vlastně cítím. Vztek? Určitě. Únavu? Taky. Nepochopení? Zcela jistě. A lásku? Ještě ho miluju? Začínala jsem se dusit vlastními vzlyky. Proto je to tak pitomě těžký? Asi jo. Kondicionéru jsem vyplácala jako pro celou třídu puberťaček a stejně si rvala vlasy.

Prvně jsme se setkali v kavárně, seznámila nás společná kamarádka. Už jsou tomu tři roky. Petr, tehdy čerstvý čtyřicátník, byl velmi milý a galantní. Bydlel sám v novém bytě se třemi pokoji. Občas u něho přespávala malá holčička, která tenkrát ještě chodila do školky. S manželkou Andreou se střídali v péči a rozvádět se nechtěli. Tehdy mi to bylo jedno.

Líbil se mi a jako naprostá většina jiných ženských v podobné situaci jsem i já měla pocit, že právě se MNOU se věci dají do pohybu. Ještě mi nebylo třicet a Terezka byla rozkošné dítě. Její tatínek byl urostlý, úspěšný chlap, nedělalo mi problém se rychle zamilovat. Přibližně rok po našem prvním setkání jsme si každé dva týdny začali hrát na rodinu. Mladá maminka, sebevědomý tatínek, roztomilé dítě s dlouhými vlásky a drobnou dlaní v mé ruce. Měli jsme se dobře.

Asi jsem hrozně nespravedlivá, ale teď se ptám, jestli Petr nepotřeboval hlavně chůvu. Chůvu k dceři, která mezitím nastoupila do jazykové školy pro nadané děti. Někdo ji musel ráno vozit a odpoledne vyzvedávat. Její otec se toho úkolu vcelku rychle vzdal. Věřil mi a já jsem jeho důvěru nikdy nezklamala. Nikdy jsem nezmeškala. Nikdy jsem nezapomněla na svačinu, pomůcky na malování a cvičební úbor. Mohl se na mě spolehnout. Ve všem. A kdykoliv.

Terezka ještě spala. V pokojíčku zařízeném jako pro princeznu sama vypadala jako malá víla. Dlouhé narezlé vlasy až po pás, zelené oči a plné rty. Malý nos posetý pihami a v uších zelené čtyřlístky. Dala jí je babička a já doufala, že té holce přinesou štěstí. Mám ji ráda, přestože poslední dobou spolu moc dobře nevycházíme. Já jsem často podrážděná a Tereza ve věku, kdy bouřit se proti rodičům (natož maceše) je tak přirozené. Připouštím, že nejsem spokojená ve vztahu s jejím tátou a občas si vztek vylévám na ní. Ale že by se mi pak ulevilo, to ani náhodou. Naopak, potom se cítím ještě hůř.

Šla jsem všem připravit snídani. V konvici se louhoval ovocný čaj, na pracovní desce čekalo pět krajíců vyrovnaných v řadě na to, až je namažu máslem a paštikou.

Krájela jsem zrovna kapii, když se ve dveřích objevila rozcuchaná hlavička dcery. „S čím to bude?” „Dobré ráno.” V klidu.

„Ahoj,” otráveně. „S čím to bude?” opakovala svou otázku. „S játrovkou.” „TU já nejím.”

„Odkdy?”

„Holky ji taky nejedí.”

„Terezko, vždycky jsi ji měla ráda.” Snažím se, tak moc se snažím!

„Mně to nedělej, vyhodím to.” „To se neopovažuj.” „Chci ROHLÍK.”

„Máme chleba.” Syndrom ohrané desky.

„Jsi hnusná!”

Práskla dveřmi, já paprikou a nožem. Korunu všemu nasadil Petr, když se mě přišel zeptat, proč po ránu tak řveme.

„To se s ní nedokážeš domluvit?” Výčitka se nedala přeslechnout.

„Takže zase já?” Oči pálí, srdce bolí.

„Klaudie, je to malá holka!”

„Jo?” „To já taky,” chtělo se mi odpovědět.

„Vždyť nic tak extra nechce.”

„Tak si jí to udělej sám!” Už jsem křičela.

Sbalila jsem si věci a odešla cvičit. Jaký otec, taková dcera. Vyplakala jsem se v autě cestou do tělocvičny a za hodinu vypotila nejméně dvě kila výčitek, sebeobviňování a strašlivých obav, jestli mé biologické hodiny jednoho dne nezreziví, protože dělám všechno pro to, abych vlastní dítě nikdy neměla.

Není to pro mě lehké. Přestože Terezu miluju, ona má svou mámu. Já ji nepočala, já ji čtyřicet týdnů nenosila pod srdcem, já ji nekojila, nevstávala jsem k ní, když jí rostly první zoubky. Neučila jsem ji chodit, dokonce ani číst.

Já jsem ji dostala už hotovou. Šestiletou holku, která uměla anglicky líp než já, která neměla sourozence a nedokázala se o pozornost táty dělit. Která nosila jen růžovou a zelenou barvu a nejedla spoustu věcí. Momentálně se k seznamu mezi jablka, mrkev, párky, knedlíky a houby přiřadila i dobrá česká játrovka. Nešlo o to, že to skřípalo. Ale o to, že to poslední dobou skřípalo dost. Dost na to, aby Petr nechtěl o dalším dítěti ani slyšet.

Že toužím po dítěti, věděl Petr asi dva roky. Poprvé jsme se o tom bavili ve velké posteli kdesi v Tatrách. Za okny hustě sněžilo, pokojem se nesla vůně svařeného vína a vášnivého milování.

Onu zimu jsem už s ním i dcerou bydlela v jeho bytě, starala se nejen o slečnu lidskou, ale stejně bedlivě i o slečnu kočičí. Bylo nám hezky, Tereza chodila do první třídy a já Petrovi navrhla, že jí pořídíme sourozence.

„Lásko, nespěchej,” vyjádřil se spěšně.

„Je mi třicet. ” Netaktně jsem mu připomněla, že většina mých spolužaček už, co se dětí týče, jede druhé kolo, některé dokonce třetí!

„Co nám chybí?” ptal se a já nechápala.

„Petře, to se ti právě snažím říct!” Nemohla jsem uvěřit, že mě takhle shazuje.

„Jedno dítě už máme,” odvětil důrazně.

Nechtěla jsem být netaktní, přesto jsem zoufale vykřikla: „Nemáme, ty máš!”

„Nekomplikuj to.”

„Petře, copak nemůžeš pochopit, že i já chci být máma?”

„Klaudie, vždyť budeš, jen musíš počkat. Terezka na to ještě není připravená.”

„A kdy bude?” Až mi bude čtyřicet?

Už tehdy jsem tušila, že tady bude problém. Už tehdy jsem se měla sbalit a odejít. Jenomže mnohem snazší bylo zastrčit pochybnosti pod postel, přitulit se a doufat, že Petr, ten milovaný chlap, si to brzy rozmyslí.

Později si přece jen uvědomil, že je dobré mít mě na své straně. Kolikrát mě chlácholil, hlavně v okamžiku, kdy se chystal na služební cestu a já zůstávala s Terezkou sama.

„Až se vrátím, promluvíme si o našem miminku.”

Celý týden jsem se mohla přetrhnout v péči o dítě i v péči o sebe. Došla jsem si v pracovní době ke kadeřnici a riskovala vyhazov. Místo oběda na kosmetiku, abych po práci stihla vyzvednout dcerku ve škole. Když malá usnula, posilovala jsem břicho a hýždě. Hladověla jsem a počítala plodné dny. Vše bezvadně vycházelo.

V den návratu svého drahého muže jsem vytahovala z trouby křupavě upečenou kachnu, z kynutého těsta plácala domácí houskové knedlíky, ochucovala zelí s jablky, jako dezert připravovala horké maliny s vanilkovým krémem. Chladila jsem Petrovo oblíbené víno a Terezu prozřetelně odvezla k Andree.

Miláček se nacpal k prasknutí, vše pořádně zapil třemi skleničkami, a než jsem stihla vysrknout svou decku, usnul na gauči a nevzbudil se do rána. Vybalila jsem mu košile a saka a vše potupně očichávala. Prošla jsem obsah kapes kalhot. A hledala odpověď, proč „s TÍM budeme muset počkat, Klaudie”.

Cestou ze cvičení jsem koupila dvě pizzy a domů se vrátila nejen s teplými krabicemi, ale i s bílým praporem. Bohužel nebylo komu ho vyvěsit. Petra ani Terezku jsem v bytě nenašla. Rozdělila jsem se s Valérií alespoň o šunku a napekla deset plechů toho nejvoňavějšího vánočního cukroví.

Už se stmívalo, když se vrátili. Oba červení v obličeji, venku mrzlo, usmívali se, jako by se ráno nic nestalo. Nechala jsem to tak (ráda) a šla je políbit. Z vánočních trhů na Staromáku mi přinesli jmelí (bohužel zlaté) a staročeský trdelník. Přemýšlela jsem, jestli to má nějaký hlubší smysl. Ať tak či onak, jako trdlo jsem si připadala poslední dobou téměř neustále.

Přitom ze začátku to bylo jiné. Po našem seznámení v kavárně jsme se sešli znovu hned za dva dny. Šli jsme do kina, oba filmy milujeme. Petr měl čerstvě ostříhané, už tehdy šedivé vlasy, na tvářích kratší strniště. Voněl mi a děsně mě přitahoval.

Ztrácela jsem se a snad ani neslyšela jeho slova o tom, že mě nemůže milovat. Že já nemůžu milovat jeho. Že by mi tím jen ublížil (jak alibistické). Nerozuměla jsem tomu. A rozumět tomu ani nechtěla. Chtěla jsem toho chlapa a tenkrát to stačilo. Stačilo mi to k tomu, abych byla šťastná a můj život (prozatím) naplněný. Další sny a mety přišly potom. Postupně přibývaly. Až mnohem později jsem si uvědomila, že od samého počátku byl hráč. On byl ten, kdo první zavolal. On byl ten, kdo první políbil. On byl ten, kdo spustil lavinu. Přestože mluvil jinak, dopustil, aby se stalo přesně to, před čím mě chtěl uchránit. Nebo jsem to dopustila já?

Než jsem se k Petrovi nastěhovala, moc o mě stál. Každý druhý víkend v měsíci jsme odjížděli z Prahy a volné chvíle trávili po penzionech, na bio farmách, po hotelích, nebo dokonce pod stanem.

Snažil se. Otvíral mi dveře, kupoval dárky, nosil tašky. Čas od času se ukázal s roztomilou holčičkou, která mi říkala Klaudinko. Nebe nemělo mráčku. Jeho žena jako by nebyla. Vypadali jsme jako rodina. A zanedlouho tak začali skutečně fungovat. Rychle jsem se stala náhradní matkou a bez rozmýšlení tu roli se vším všudy přijala. S radostí a zvláštní pýchou. Šlo mi to dobře.

Našim jsem nedokázala přiznat, že žiju se ženatým mužem, proto jsem se tomuto tématu úzkostně vyhýbala. Nechtěla jsem jim lhát, ale stejně tak se mi nechtělo s pravdou ven. Petra i Terezku znali. Když se začali vyptávat na svatbu, smála jsem se. Zpočátku vesele, pak už docela trpce.

Byt měl Petr zařízený luxusně, po jiné ženě ani stopy. Rovné linie, chladné barvy, černá dlažba v koupelně, šedostříbrná kuchyň. Sklo a kov. Líbilo se mi to. Pokusila jsem se svému novému domovu dodat lidské teplo. Kupovala jsem čerstvé řezané květiny, vařila zdravé večeře a pekla ovocné koláče.

Několik měsíců mě to naplňovalo. Má nová role mě neskutečně nabíjela. Bohužel jen do té doby, než se Petrovy příchody z práce začaly prodlužovat do tiché noci. Po dvou letech společného soužití jsem vlastně neměla, komu bych domov vytvářela. Terezka trávila čas u své mámy, Petr na pracovních schůzkách. Čím dál častěji jsem přemýšlela, jak to s námi dopadne. Tři poslední roky jsem ovšem nechtěla hodit za hlavu, bylo mi dvaatřicet. To jsem si uvědomovala čím dál častěji.

Po večeři si Terezka pustila nějaký film, já poklidila kuchyň, Petr si jel zaplavat. Dobrá vůle mu nevydržela dlouho. Bez otálení sundal z věšáku klíčky od auta, dal nám oběma pusu a odjel. Ani jsem se nestihla zeptat, jestli na něho mám čekat. Nakonec to bylo jedno. Terezka usnula u televize, přenesla jsem ji do postele, aniž si vyčistila zuby, pohladila ji po vláscích a tiše přivřela dveře pokoje. Zase jsme zůstaly s Valérií samy. Otevřela jsem si notebook a na internetu hledala psa, přestože mi bylo jasné, že to by Petr nikdy nedovolil. Možná právě proto.

neděle:

Nedělní ráno. Milovali jsme se. Rychle a tiše, v pokoji vedle spalo dítě. Zvedla jsem nohy ke stropu, aby se spermie dostaly rychle k vajíčku. Musí to vyjít, zaříkávala jsem ty malé příšerky s ocásky. Musí se něco stát, musíme počít naše dítě. Blonďatého andílka s mými vlasy a Petrovýma očima. Jména jsem měla vybraná dávno. Ema nebo Jan.

Petr pohled na mě nevydržel a odešel do sprchy. Odmítal se ztotožnit s myšlenkou, že by měl být ještě jednou otcem. Jak ho mám přesvědčit, že ještě jedno dítě by byl veliký dar? Že tím by se naše rodina stmelila? Nebo právě toho se bojí? Že by pak musel vedle volby porodnice řešit především svůj rozvod? Nevím. A vlastně ani nechci.

Uvařila jsem dva zelené čaje a jeden ovocný. Terezka zrovna vstala, bylo skoro devět. V troubě se dopékal fíkový koláč, chystala jsem medovou omáčku. Usmívala jsem se na oba a cítila se dobře. Věřila jsem, že se brzy stane zázrak a já budu těhotná. Na nic jiného už jsem doma myslet nedokázala. V práci naštěstí ano. Jinak bych se z toho musela snad zbláznit.

„Klaudie, co si dopoledne zajet po nákupech a pak na oběd?”

„Bezva.”

„Budeš mít narozeniny.”

„Určitě?” Smála jsem se a přistoupila na jeho hru.

„Já budu mít taky narozeniny?” Terezka si hned hřála polívčičku.

„To víš, že ano.” Rozcuchala jsem jí vlasy.

„A brzy přijde Ježíšek,” připomněl Petr.

„Amen,” dodala jsem a přála si jediné.

Oběd se vydařil. Dali jsme si těstoviny s hříbky, trochu vína a potom kávičku a zákusek jako sladkou tečku. Tereza vyprávěla o jakési spolužačce, která trpí anorexií, a já se bála, abychom s ní takové starosti neměli. Pořád jsem věřila, že s Petrem zestárnu, že jednou budeme kompletní, s dalším dítětem, ať synem či dcerou.

Na toaletě jsem si hladila ploché břicho a v zrcadle si představovala, jak budu vypadat s velikým břichem těhotenským. Čekaly mě další dva týdny naděje. A pak snad ten vytoužený zázrak. Nemohla jsem se dočkat.

Do bytu jsme se vrátili obtěžkáni taškami známých značek, Petr se skutečně plácl přes kapsu. Tereza si hned všechny nové svršky běžela zkusit znovu, tentokrát k sobě do pokoje.

Lehla jsem si na manželskou postel a zavřela oči. Cítila jsem se unavená, neděle a víkend téměř u konce, zítra opět do kanceláře, spousta článků v redakci. Petr mě políbil, zalehl vedle, váleli jsme se na přehozu oblečeni v černých kalhotách a bílých košilích. Přišlo mi k smíchu, že jsme ráno zvolili stejný ohoz. Že k sobě ladíme.

„Miluješ mě?” Tulila jsem se k němu.

„To víš, že ano.”

„Petře?”

„Klaudie, neptej se.”

„Rozvedeš se?” Po mé otázce celý ztuhl a nepatrně se odtáhl. „Proč to kazíš?” „Já? Kazím to já?” „To jsi nemusela.”

„Musela.”

Odešel do kuchyně. Slyšela jsem, jak otvírá bar a nalévá si skotskou.

Měla jsem pocit, jako bych to byla jen já, kdo neustále musí ve všem ustupovat, kdo musí mlčet o rozvodu, o dítěti, o všem, co Petrovi není po chuti. Co mu není pohodlné. Říkala jsem si proč. Proč neustále trpím za to, že on už si jednu rodinu kdysi zařídil a pravděpodobně o jinou nestojí. Proč to nechal dojít tak daleko? Vzal mi tři produktivní roky života za cenu krásných dovolených, úžasných šatů, luxusního jídla a nového auta. Kolikrát jsem se chtěla sbalit, položit klíče na stůl a dveře zabouchnout zvenčí. Vrátit se k rodičům do domu na předměstí, do svého pokojíčku, který se ani tolik neliší od toho Terezčina.

Jenže - musela bych přiznat prohru. Před nimi a hlavně před sebou. A to jsem jako Lev nemohla dopustit. Natož abych se zamyslela nad tím, jestli jsem to nebyla já, kdo to nechal dojít až sem. Vždyť my oba máme možnost volby. A Petr vypadá celkem spokojený. Raději o tom nebudu přemýšlet. Teď ne.

Dřív jsme se tolik milovali! Celé noci jsme si povídali, celé dny jsme se toulali po horách. V létě jsme létali k moři a na opuštěných plážích se opalovali úplně nazí. V zimě jsme lyžovali a pili čaj s rumem. Terezka s námi jezdila po hradech, zámcích a zoologických zahradách a já pořád fotila. Kde ty snímky jsou?

Aha, tady. Vytahuju černobílou krabici plnou barevných obrázků. Střepy našeho štěstí. Po tváři mi stékají slzy. Vzpomínám, jak je to dávno, kdy jsem nosila ty růžové šaty a o tolik delší vlasy. A pak se vylekám. Netušila jsem, že mě pozoruje.

„Co tu děláš?” V pracovně se objevil Petr. Zrovna jsem držela fotku Terezy, na tváři má namalované srdíčko a v ruce cukrovou vatu.

„Ukážeš mi ji?”

„Terezka.”

„Promiň.” Zamyšleně hleděl na snímek svého dítěte.

„Ty taky.” Rychle jsem si otřela mokrou tvář.

Venku už byla tma. Pouliční lampa prosvítala skrz žaluzie. Vrátila jsem fotky na místo, objala Petra a popřála mu dobrou noc. Ještě chtěl pracovat. Dcera už spala. A kočka vrněla.

pondělí:

Pondělí ráno. Třináctého prosince. Oblékla jsem si černou sukni, černé punčocháče a tyrkysový top. Blonďaté vlasy stáhla do ohonu a do uší zastrčila modré kroužky. Namalovala jsem se (make-up, trocha řasenky, tvářenka, trocha lesku na rty), nasadila brýle a spěšně opustila koupelnu. Terezka zrovna snídala, dala si cornflakes s mlékem. Já vysrkla ještě teplou kávu a hned holčičku popoháněla: „Rychle -tašku, bundu, čepici, šálu, rukavice, boty a padáme.”

„Už aby byly prázdniny!”

„To je fakt.” Nemohla jsem než souhlasit.

Sedm třicet. Vyrážely jsme přesně.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Klaudie na rozcestí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.