Renata Francová

Jsem blbá, trapná a nesportovní!

Prostě jenom ženská!

Vydal Thespis s.r.o.

Hyacintová 3266 / 9, 106 00 Praha 10

www.thespis.cz

v roce 2013 jako svou první e-knihu

Odpovědná redaktorka: Jana Kolářová

Jazyková redakce a korektury: Jana Jůzlová

Obálka a sazba: Marek Pistora

Veselá spolupráce na knize: Jan Krauskopf

Doporučená cena vč. DPH: 139 Kč

© Renata Francová, Text and Illustrations, 2009

© Thespis s. r. o., 2013

ISBN 978-80-904482-2-3

Předmluva

„Co je to za svět, kde normální holka, co má ráda bramborový knedlíky a uběhne v klídku dvanáct kilometrů, vyfasuje leták o nadváze? Co je to za svět, kde ‚kost a kůže‘ zní jako lichotka?“ Ptá se Renata Francová v jednom svém fejetonu. Čímž dává jasně najevo, že je normální holka, že ji osud obdařil zdravým rozumem a že při vší své mladosti, kráse, píli a talentu neztrácí nad životem nadhled.

Přesto mě při čtení jejích blog-fejetonů napadá otázka na počátku jedenadvacátého století vcelku drásavá: Proč krásná a talentovaná dívka, studentka práv a úspěšná autorka, cítí potřebu vymezovat se vůči druhému pohlaví? Neboť Renatiny texty nejsou v podstatě ničím jiným. Ta úspěšná, krásná a nadaná mladá žena v nich dokazuje, že je stejně cenný (ba i cennější) tvor jako muži. To není výpověď o ní, to je výpověď o společnosti, v níž žije.

Poslouchala jsem tuhle dávné, ale stále úžasné rozhlasové zpracování dokumentární hry Jitřenka naší slávy. Milan Uhde z dopisů Boženy Němcové sestavil strhující příběh neobyčejné síly. Vím, přirovnávat Francovou k Němcové je opovážlivé, nevhodné a přinejmenším předčasné. Jenže: i Němcová byla – viděno dnešníma očima – „normální holka“, bohužel v nesprávné době jí osud nadělil krásu, pronikavé myšlení a mimořádný talent, sílu osobnosti a všechno dobré i obtížné, co s tím souvisí. Zoufale potřebovala psát, a okolí jí přistřihovalo křídla do tehdy obvyklého průměru. Každý svůj text těžce „prodávala“, a pořád nebylo na chleba ani na boty. Neměla sílu s tím vším bojovat, umřela nemocná a chudá.

Kdyby tehdy existoval internet, psala by svobodně, co ji napadalo, co chtěla, musela a nesměla říkat. Neponižovala by se, nemusela by prosit vydavatele o zálohu na texty teprve vznikající. Prostě by psala, jak by jí srdce a rozum velely. A jistě by si jejího mimořádného talentu někdo všiml. Tak jako si čím dál větší rodina blogistů všimla Renaty Francové. Což neznamená, že z ní nutně musí být novodobá Božena Němcová. Ani nevím, jestli by jí být chtěla. I když témata a pocity zůstávají v podstatě stejné. Jak je vidět, daleko jsme nepokročili.

Marta Švagrová

Jsem blbá, trapná a nesportovní!
Prostě jenom ženská!

Tak jsem byla dvanáct dní v Egyptě. Přivezla jsem si spoustu překrásných fotek, potápěčskou knížku a nefalšovanou egyptskou úplavici. Celá dovolená se ale nesla ve znamení boje za rovnoprávnost žen!

Ne ne, neděste se, nejsem žádná lesbická feministka s vyholenou hlavou, co pálí podprsenky a kastruje kolemjdoucí muže špicí transparentu „Konec porodům!“

Vlastně nemám žádný problém s tím namasírovat muži chodidla, zvláště pokud jde o chodidla George Clooneyho. Nemám problém ani uvařit svíčkovou (i když někteří mají problém ji sníst). Dokonce jsem smířená i s tím, že budu plodit, rodit, kojit a v mezičase i živit rodinu onoho masírovaného muže (dej Bůh, ať je to George Clooney). Ale ať mi nikdo nevykládá, že jediné, čím disponuji a má pro muže hodnotu, je moje tělo, konkrétně „jeho plodicí a rodicí část“.

Dostala se mi v Egyptě do rukou kniha Josefa Hausmanna, kterého můj otec nazývá „mistr“, „Základy mužského šovinismu“. Mistr Hausmann tvrdí, že muže na ženách zajímá jen a pouze jejich tělesná schránka, neboť v ostatních oblastech nemůžeme chlapovi poskytnout ani zlomek toho, co jeho kamarádi. Otravujeme na výletech, jsme nesportovní, sranda s náma taky není. Všechny ženy to prý dobře vědí (!), a proto se snaží prodat svoje mizerné schopnosti tím, že je připojí ke svému tělu a podmiňují jimi sex. Potom ti chudáci muži musí nejdříve absolvovat kino, ples, nudnou procházku a tam poslouchat všechny ty žvásty z našeho života, abychom je pak za odměnu pustily k naší jediné hodnotné části.

Knihu jsem vztekle přečetla za jeden den na pláži a „osvícená“ novými poznatky pozorovala cvrkot. V hotelovém baru seděl pár padesátníků a mastil karty. On, lehce prošedivělý svalnatý muž ošlehané tváře v dobře padnoucí košili, ona stodvacetikilová královna v pruhovaných plavkách a se smíchem ožralého námořníka. Oba se řehtali, až padali ze židlí. Jestli musel onen pán absolvovat několikahodinovou kanastu, aby se za odměnu dostal k její vagíně, nevím. Dost možná absolvoval několikahodinovou kanastu, aby se výše zmíněnému vyhnul. Každopádně bylo zcela evidentní, že dotyčného život s touhle dámou prostě baví.

Druhý den jsem se jela potápět. Sama. Táta i sestra zbaběle vycouvali. Na vlnách Rudého moře se nás na lodi houpalo sedm turistů a osm Arabů. Dali mi neopren velikosti S a pět minut na to si ho obléknout. Po časovém limitu osm Arabů opřených o zábradlí pozorovalo, jak v červených bikinách usilovně rvu své slovanské levé stehno do nepoddajného materiálu. Po deseti minutách beznaděje se dva z nich zapojili do hry. Jeden tahal za neopren a druhý mi do něj usilovně skládal můj spálený zadek. Dívali se oplzle. Myslela jsem na Hausmanna. Připevnili mě k dvacetikilové výstroji s bombou. Podlomila se mi kolena, ale já byla odhodlaná do té vody skočit a ukázat těm šovinistickým prasatům, jak jsem odvážná, sportovní, inteligentní, vtipná a především „fakt, ale fakt dobrá!“. V ploutvích jsem rázně stanula na zadní plošině lodi, přidržela si masku a odvážně vykročila.

Po pádu do vody mám krátkodobý výpadek paměti. První, co si pamatuju, je okamžik, kdy mě nejúchylnější z Arabů drží na hladině za prso a táhne mě k lodi. Trochu jsem se přitopila. Při druhém pokusu už jde všechno jako na drátkách. Ocitám se s Arabem Muhammadem 7 m pod hladinou a kolem mě proplouvá rejnok. Můj průvodce na mě přes potápěčskou výstroj dělá lascivní gesta a chytá mě neustále za zadek. Bráním svou čest i na dně moře! Při podvodní rvačce dostává ploutví do břicha. Vydrápu se po schůdkách na loď a představení s neoprenem se opakuje. Tentokrát se dívají i ostatní turisti.

Dobře, připouštím, jsem trochu nesportovní. Nefandím Baníku a nevypiju deset piv, směju se vlastním vtipům a na tůru po vysokohorském masivu mám v krosně zabalený půllitrový sprchový gel.

No, a proto jsem podřadné plémě? Kolik z těch vtipných mužů

vidělo Bridget Jones a kolik z těch odvážlivců by si depilovalo třísla horkým voskem, hm?

A jsou snad méněcenní?

Samomluva aneb Co na srdci, to na jazyku

Určitě to znáte. V hlavě vám plyne proud myšlenek a najednou začnete mumlat, huhlat, vyslovovat a mluvit. Samomluva. Všichni vedeme sami se sebou nějaký vnitřní dialog. Někdy se ale z vnitřního dialogu stane dialog vnější a potom je dobře, když vás u toho nikdo nevidí.

Samomluva o samotě je celkem roztomilá a přirozená věc. Často je provázená tancem, zpěvem nebo jinými choreografickými prvky. Hloupé je, když máte svědka.

Zvláštní kapitolou jsou rozhovory s domácími zvířaty. My, zaryté milovnice všeho zvířectva, jen velice obtížně rozlišujeme okamžiky, kdy nám zvíře rozumí a kdy nám už opravdu rozumět nemůže. Jednoduchým větám týkajícím se žrádla, venčení a hraček můj drsnosrstý jezevčík Samuel rozumí zcela spolehlivě. Co už si ale chudák všechno musel vyslechnout mimo svou psí kompetenci! Pes vás totiž za všech okolností vyslechne, ať máte na srdci cokoliv. Srdcový karambol, volební výsledky nebo si chcete jenom jen tak popovídat. Pes vás nezavrhne! Alespoň nahlas ne.

Němé tváře jsou ale především svědky našich samomluvných a tanečních aktivit v domácnosti. Ze Samovy tváře místy není obtížné vyčíst, že pochybuje o mém duševním zdraví. Výhodou němých tváří je, že to, co spatřily, zůstane mezi čtyřma očima nebo alespoň ve zvířecí říši. Dovedu si představit ten rozhovor dvou psisek: „Člověče, ta moje panička není normální, včera zpívala s vařečkou Celine Dion a ovíjela se kolem lednice!“

Také moje rozhovory s jezevčíkem při venčení jsou čas od času zdrojem zábavy náhodných svědků. Jako nedávno. Desátá hodina odbila a lampa ještě svítila a pod ní močí se zdviženou nožičkou můj Samuel. Na druhé straně vodítka stojím já a říkám: „Čůrej, čůrej, kdo chvíli močil, již močí opodál.“ Chtěla jsem pokračovat s citací mé oblíbené divadelní hry, ale přerušil mě smích kolemjdoucího páru.

Nejčastěji člověk „samomluví“, když se mu něco nedaří. Nadáváme přístrojům všeho druhu. Když jsem v osmnácti dělala operátorku pro telemarketingovou společnost, vyslechl bezděky jeden nebohý pán můj kompletní samomluvný proslov. Má práce spočívala v tom, vytočit číslo ze seznamu, poptat se osoby, která zvedne telefon, na její tržní preference a vše zaznamenat do počítače. Ten den jsme se ptali na dětské pleny. Ruku v ruce s hrozným tématem mě začal zlobit i počítač, blikal, zasekával se, vypínal se, zlobil i mikrofon se sluchátky. Vytáčím další z čísel. Sluchátka jsou hluchá a počítač podivně bliká. Naprostá technická sabotáž. Zuřím. „Ty zmetku, okamžitě přestaň a začni se chovat normálně, mám tě už plný zuby,“ syčím do mikrofonu a klikám nervózně myší. Šokovaný člověk na druhém konci drátu ani nedutal. Asi neměl čisté svědomí. Následovalo několik zuřivých vět na téma použité pleny. Až diskrétní odkašlání na druhé straně mě umlčelo. A dělejte potom seriózní rozhovor!

Občas se člověk neubrání a utrousí nějakou tu poznámku i mezi lidmi. Jednou jsem na jezdících schodech pronesla zřetelně a nahlas: „Ta tramvaj mi ujede a můžu si za to sama!“ Paní stojící za mnou se rozesmála. Tramvaj ujela a s tou paní jsem stála deset minut na zastávce. Dívala se na mě očima mého psa.

Dovedu si představit, jak jsou na tom lidé s tzv. Touretteovým syndromem. Je to psychiatricko-neurologické onemocnění mozku, které se mimo jiné projevuje zvukovými tiky, kdy člověk má tíživé nutkání vykřiknout nahlas nějaké, často vulgární slovo. Po jeho vyřčení nastává hluboká úleva.

Dalším samomluvným odvětvím jsou tanečky a popěvky. Pokaždé se musím smát, když si vzpomenu na Hugha Granta ve filmu Láska nebeská. Jako ministerský předseda vystřihne v rezidenci na Downing Street 10 výbornou diskotékovou taneční kreaci, která končí až pod schodištěm, kdy v tanečním transu ukazuje prstem na překvapenou ženu z personálu.

Pokud vás někdo v těchto situacích nachytá in flagranti, nemáte šanci si zachovat důstojnost. Bývalý šéf mě kdysi pozoroval mezi dveřmi do firemní kuchyňky. Zpívala jsem „Plyn už syčí z trouby ven“ a s vidličkou za pasem se vlnila před mikrovlnou troubou. Smůla, že člověk propadá tanečním kreacím s takovou vervou a nezmapuje pečlivě okolí.

Inu, děláme to všichni. Někdo tančí, někdo nadává, někdo prostě jenom myslí nahlas.

Nejde ale jen o to, jestli mluvíme sami se sebou. Důležité je, abychom mluvili především sami za sebe a vždy a hlavně zůstali sami sebou. S vidličkou za pasem nebo bez.

Otištěno v magazínu Ona Dnes

Oplácaná holka kost a kůže

Jó, před měsícem, to mi bylo ještě hej! Vidím to jako dneska. Květnové ráno vonělo mátově a tak trochu po jahodách a já jela do práce ve staromódních květovaných šatech. A ty šaty za mnou vlály na jezdících schodech v metru a protijedoucí pánové se usmívali. Usmívala jsem se taky a klopila cudně zrak jako Lída Baarová a Grace Kelly.

A pak už byl konec a schody mě vyvezly na světlo a já se zastavila na sluníčku a romanticky se zasnila. A jak tak čumím do blba, zastínila mi slunce dlouhá postava a vytrhla mě z transu.

„Slečno, vidím, že máme nějaké to kilíčko navíc!“ zubil se na mě asertivní středoškolák v kravatě.

Polkla jsem nasucho a koukala na něj s otevřenou pusou. „Víte, co je to kultura těla?“ pokračoval.

Zírala jsem na něj s výrazem, který naznačoval, že nerozumím slovu „kultura“.

„My tu máme takový program, který vám pomůže!“ „Pomůže?“ zopakovala jsem vykuleně.

Vrazil mi leták a rozeběhl se za těžce obézní dámou k Tesku. Co – že?!

Na letáku stálo tučným písmem: „Máte nadváhu a jste zoufalá!?“ Stála jsem na Národní třídě a najednou jsem měla nadváhu a byla jsem hrozně zoufalá. Vysmrkala jsem se do letáku a vydala se na Václavák. Celou dobu jsem pozorovala svoje stehna. Proč si vybral z celého davu právě mě? Obézní myšlenky mi obsedantně kazily celý den.

V práci jsem si dvakrát přepočítala BMI a přistihla se, jak zadávám do Googlu: „BMI 22,23 nadváha“ a pozoruju zadky svých kolegyň. Večer už vím, že budu jíst jenom vaječné bílky, protože všechno ostatní je zlo, a že sportovat třikrát týdně je fatálně málo!

Pak jsem celý květen strávila shrbená pod lampičkou v poloze „zoufalý šprt“, živila jsem se nápojem Kamikaze, medvídky, kyselými rybičkami, a když jsem si dva dny před státnicí asi za půl minuty ohlodala všechny nehty, došlo i na různá psychofarmaka.

A pohyb? Pohybu jsem měla spoustu! Tedy pokud se sezení na gymnastickém míči počítá jako sport. Studentská zoufalost dožene člověka až na pokraj samotného lidství. Když jsem po státnici vylezla na denní světlo, nepotkali byste ztrhanějšího chudáka. Kruhy pod očima takové, že by mě pandy v zoo vzaly okamžitě do party. Kolem okousaných nehtů stopy zvýrazňovačů, ve vlasech samovolně vzniklý dred. Kalhoty visící na kyčelních kostech. Takhle nějak jsem si vždycky představovala Monte Crista před tím, než se dostal z basy. A jak se tak šinu z fakulty s indexem v ruce a třese mnou zimnice, na koho nenarazím. Můj homosexuální kamarád Pavel křičí už z dálky:

„Božínku, kočičko, tobě to sluší! Ty jsi kost a kůže! Panečku, ukaž se mi!“ a už mě otáčí a okukuje. A já se přiblble culím a lichotí mi to.

A pak bylo ráno a já se pomalu začala sbírat. Česnečka, horká vana. A jak jsem se tak koukala na tu trosku v zrcadle, jak si zálibně prohlíží propadlé břicho, tak to najednou přišlo jako osvícení z nebe. Co je to za svět, kde normální holka, co má ráda bramborový knedlíky a uběhne v klídku dvanáct kilometrů, vyfasuje leták o nadváze? Co je to za svět, kde „kost a kůže“ zní jako lichotka?

PS: A stejně se mi ty prvorepublikový herečky líbí ze všeho nejvíc! Vsadím se, že Adina, Lída i Nataša taky jedly knedlíky!

PPS: Tento fejeton bych chtěla věnovat své krásné kamarádce, která už měsíc jí jenom rozmixovanou mrkev a včera mi její zoufalý stín řekl slabým hlasem, že už jí od ideální váhy dělí jen střevní chřipka.

Jak jsem se stala kulturistou

Až do puberty jsem byla celkem slibný sportovec. Skákala jsem do dálky a plachtila u toho vzduchem nad pískovištěm jako létající myš. Mám doma umělohmotnou medaili za první místo ve skoku dalekém a ve štafetě. V pubertě jsem doplachtila, protože se moje atletické tělíčko změnilo v baculatý polotovar ženy s velkým těžkým zadkem, který znemožňoval let nad pískem. V následujících letech byly moje sportovní aktivity vytlačeny Městskou knihovnou, školním sborem a kroužkem keramiky. Zkazila jsem si oči, naučila se zpívat dvojhlasně latinské koledy a na poličce v obýváku mám už léta keramické hrníčky, zvonečky a betlém.

Tělocvik na gymplu jsem nenáviděla. Nebyla jsem sice vysloveně tlustá, ale co se týče tělovýchovných aktivit, nebylo ve třídě většího střeva. Z kladiny jsem vždycky padala, u výmyku na hrazdě mě vždycky za zadek vytlačovali tři lidi a na tyč jsem naskakovala s rozběhem a křečovitě se držela ve výšce jednoho metru. Nejhorší bylo rozřazování do družstev, kdy si dva kapitáni mají vybrat svoje ovečky. Zůstávala jsem pravidelně poslední ve výběru a poslouchala, jak se obě mužstva dohadují, kdo si to střevo vezme a jestli náhodou není lepší mít o hráče míň než hrát se mnou. No hrůza. Za celé gymnázium jsem nepochopila pravidla basketbalu, volejbalu ani floorbalu, a když už jsem někdy někam hodila míč, vždycky to byl aut nebo přímá přihrávka protihráči.

A pak jsem nastoupila na vysokou a těšila se, že zúročím svoje intelektuální aktivity a léta studu a ran míčem do hlavy jsou za mnou. Na začátku prvního ročníku jsme si měli zapsat povinné a volitelné předměty přes internetový studijní informační systém zvaný SIS. Patrně následkem již zmíněných ran míčem do hlavy byly zahubeny veškeré mé technické neurony a já jsem 1. 10. zírala do počítače a bezmocně sledovala, jak před mými zraky kvaltem mizí z nabídky všechny atraktivní volitelné předměty. Za telefonní asistence zdatnějších spolužáků jsem se plačíc přihlásila ve chvíli, kdy byla nabídka již značně zúžena, a to na předměty s latinským názvem nebo na ty, které vyučovaly osoby, se kterými byste se nechtěli potkat v noci. Proklikala jsem se ke kolonce „Tělesná výchova“ a zastavilo se mi srdce šokem. Jak jako „tělesná výchova“? Na vysoké škole? Po tváři mi stékala slza sebelítosti a rozklikla jsem nabídku. Otevřela se plejáda asi dvaceti tělocviků počínaje aerobikem a konče tenisem. Vše bylo volné a já se po zvážení všech rizik rozhodla pro předmět s názvem „Lyžování na suchu“, což mě rozesmálo a o čemž jsem byla přesvědčená, že zvládnu a nikdo na mě nebude řvát. Projela jsem okem dlouhý řádek a klikla na „Přihlásit“. „Gratulujeme, zapsala jste si kulturistiku.“ Doprčic. Srdce se mi zastavilo podruhé a v oku se usadil neurotický tik. Na kolonku „Zrušit“ jsem klikla asi stokrát. Nic. Druhý den jsem se vydala na studijní oddělení vyřešit celé nedopatření s trochou humoru u okýnka se studijní referentkou.

„Dobrý den. Jsem Francová a omylem jsem si včera zapsala kulturistiku, hehehe, chtěla bych lyžování na suchu nebo aerobik, prosím,“ začala jsem nonšalantně.

„Moment, ano, máte tady kulturistiku,“ usmívala se na mě referentka.

„No, a tak to já nechci, že jo. Já jsem se překlikla a nejde to zrušit, můžete mi to, prosím, nějak změnit na ten aerobik nebo lyžování na suchu?“ nasadila jsem přátelský tón.

„To nejde, to už je obsazený!“ odvětila referentka se zlomyslnou jiskrou v oku.

„Aha, a co není ještě obsazený?“ zkouším to po dobrém. „Kulturistika!“ řekla stroze a mně se zatmělo před očima. „Vždyť to je pro chlapy! Já mám celulitidu i na rukách!“ vykřikla jsem zoufale a ve frontě za mnou se uchechtla jakási blonďatá královna aerobiku.

„Nojo, půl roku to musíte vydržet!“ prohlásila referentka a odešla od okýnka.

Super, horší to být nemohlo!

Na první hodinu kulturistiky jsem dorazila v elasťácích a svých nerozlučných vietnamských botách Mike. Učiteli zřetelně cukaly koutky a posadil mě na rotoped, přičemž vyjádřil přání, abych se do výuky zapojovala minimálně a soustředila se následují půlrok na displej stacionárního kola. Proháněla jsem šlapky rotopedu a pozorovala školní svalovce v akci. Na druhé hodině jsem se odhodlala k činu a přesídlila na stroj posilující nohy, lehla jsem si pod něj, zapřela nohy a odjistila pojistku. Slisovalo mě 70 kg do malého čtverečku a s nohama v úrovni uší jsem vydávala plačtivé zvuky. Svalovci se mě jali vyprošťovat a celá scénka nás poměrně sblížila. Před Vánoci už jsem byla s celým kulturistickým týmem jedna ruka. A věřte mi, není lepší pocit, než když procházíte školní chodbou a ledabylými pohyby rukou zdravíte největší nabouchané krasavce na celé fakultě a odevšud se ozývá přátelské „Nazdar, Renčo“ a „Čau, sportovkyně“ a všechny barbíny po chodbách skřípou zuby.

Zvládla jsem to! Říká se tomu vítězství ducha nad hmotou!

Konec gentlemanů aneb Dveřmi do oka, holí do zad

Včera jsem dostala hroznou ránu dveřmi do obličeje, takže mi promiňte případnou pomatenost smyslů. Toto zamyšlení je oslavou gentlemanství, obžalobou hulvátů a především zdůvodněním, proč si za to my ženy můžeme samy.

Před vchodem do školy postával hlouček lidí. Měla jsem plné ruce práce. Diplomové práce. Těch materiálů jsou stovky stran a ruce jen dvě. Kafe jedno. Spolužák na druhé straně dveří se stejným počtem rukou a žádnou kávou podržel těžké lítací dveře blondýnce přede mnou. Prošla s nafrněným výrazem. Já jsem se usmála a miniaturními krůčky cupitala k lítačkám, bryndajíc kávu a šustíc obrovským papírovým stohem. Přesně na prahu dveří mě dotyčný sjel pohledem a usoudil, že mám situaci pod kontrolou. Pustil dveře. Jak jsem vám tak seděla na zadku s kávou na prsou a zasněžená pobryndanými listy papíru, napadlo mě, že si za to vlastně můžeme samy.

Už dávno nežijeme v době, kdy muž spatřil ženský kotníček a byla ruka v rukávě. Podívejte se na nás, jsme emancipované, vzdělané, chodíme na box a brousíme parkety. Jsme silné a máme ostré lokty. Zaplaťpánbůh! Jsme také vulgární a frivolní. Bohužel. Muži byli automaticky galantní pouze do té doby, dokud ženy byly něžné a slabé.

Já teda jsem něžná a slabá. Hlavně na vysokých podpatkách. Jsem padací typ. I v teniskách mě musí můj nebohý přítel každou chvíli seškrabávat z chodníku. A teď si to představte na vysokých štanglích. V létě jsem na stanici I. P. Pavlova vypadla z tramvaje číslo 10. Po hlavě. Venku stojící muž mě reflexivně chytil do náruče. Oba jsme řvali úlekem. Když jsme dokřičeli, postavil mě na zem a odjel. Byl to gentleman, jeden z posledních.

V zimě mi ve frontě na vlek upadla rukavice. Ohnula jsem se pro ni a ztratila rovnováhu. Moje lyže se v husté frontě rozjely kamsi směrem k vleku, načež se po pěti metrech překřížily a já jsem zahučela mezi natěsnané lidi a pár nešťastníků strhla s sebou.

Někdo mi špičkou lyže nakopnul kostrč. Nade mnou stál prošedivělý muž a shlížel dolů. Natáhla jsem k němu ruku bez rukavice a omluvně se zaculila. Praštil mě hůlkou Salomon do ramene a pak ještě dvakrát do zad. „Ty krávo, krávo, krávo…“ (v nadávkách nebyl příliš invenční) „Nauč se lyžovat!“ Řekla jsem mu, že se má naučit nadávat!

No, a pak se v tom vyznejte. Asi měsíc po „krávě, krávě“ mi na plese na Žofíně cizí muž vytrhl z ruky kabát a začal couvat. Bleskurychle jsem přiskočila a o kabát se s ním začala tahat. Než jsem toho kriminálníka stihla osočit z pokusu o loupež, vypadlo z něj, že se mi pouze pokoušel pomoct, a byl ten tam.

Ženy si odvykly galantnosti přijímat. V Americe pochválí muž kolegyni blůzu a druhý den je nezaměstnaný v kriminále za sexuální obtěžování. Je to absurdní. A víte, co je ještě absurdnější? Americké feministky se údajně cítí diskriminovány tím, že nemají penis, a nemohou tudíž močit ve stoje. Vymyslely proto takové korýtko, které si emancipovaná žena při močení vloží pod sebe a může vesele čůrat do mušle a psát písmena do sněhu.

A tak se muži bojí držet dveře a ženy padají na zadek. Z mužů se stávají hulváti a ženy se obírají o jednu z mála výhod svého něžného a slabého ženství.

No, a já pořád věřím, že ve vás, mužích, ten gentleman někde dříme a budete mě sbírat, chytat a zachraňovat a já se na vás za to budu hezky usmívat, i když čůrám vsedě.

Úchylové mezi námi

Už jsem viděla leccos. Uslintaného opilce, který se lepí na slečny v parku, pána v metru s klepajícím se kufříkem na klíně i obligátního chlapíka v rozepnutém baloňáku. Přesto mě každé další setkání s úchylem překvapí.

Pro úchyláky a slizouny je ideálním působištěm velkoměsto. Především proto, že nabízí řadu zajímavých míst a zákoutí, dopravních prostředků a především anonymitu. Není na světě větší trapnosti než být úchylák třetí kategorie na maloměstě nebo vesnici. V malém městečku, odkud pocházím, řádí obecní úchylák Josef Čamrda. Jeho rajón sahá od kostela až k lesu a všichni ho tam znají. Patří k takovému koloritu města společně s obecním opilcem Lukošem a erárním toulavým psem Míšou. Pan Čamrda to tam má těžký, vyskakuje z roští a lidé ho zdraví. Jeho závratná kariéra obecního úchyla skončila nedávno, když špatně odhadl bezbrannost oběti a vyskočil z keříku na o hlavu větší paní Laubovou. Maruška pana Čamrdu několikrát vzala pravým hákem a pak ho odnesla/odtáhla (verze se liší) na policejní stanici.

Zatímco kariéra pana Čamrdy je navždy v koncích, já mám slušně rozjetou kariéru oběti. Přitahuju úchyly jako tlačenka hladovýho psa. Někde jsem četla, že jednou přepadený člověk začne pro okolní úchyláky vysílat nevědomky signály, že je snadná oběť. Těžko říct, co vysílám já, ale za posledních pár let mě přepadli hned několikrát.

Možná vysílám signály, možná prostě jenom bydlím na nebezpečném sídlišti, ale pravděpodobně oboje.

Kapitola č. 1 Úchylové v metru a tramvajích – tzv. Slizoun

Poprvé jsem se se Slizounem setkala v patnácti. Měla jsem dlouhý cop, na chatu přezdívku Iron Maiden a myslela jsem to vážně. V tlačenici ve vagonu metra si člověk za mnou rozepnul poklopec a nalepil se mi na zadek. Spustila jsem sopránkem morální proslov, za který by se nemusel stydět ani Immanuel Kant. „Vy úchyle! Okamžitě dejte tu věc zpátky! Lidi, ten úchyl mě sexuálně obtěžuje!“ Stlačený dav se ve vagonu přeskupoval. Když jsem se konečně mohla ohlédnout, stála za mnou malinká bezzubá babička. Po zbytek cesty jsem byla za hysterku a pan úchyl se mohl pohodlně otírat o další cestující.

Usoudila jsem, že morální kázání na ně neplatí. Je nutné je veřejně zostudit!!! Můj známý mi nedávno na kafi vyprávěl o své kamarádce, o kterou se stejným způsobem začal otírat Slizoun v tramvaji. Chytila ho prý duchapřítomně za jeho obnažený úd a vytáhla ho za něj z tramvaje na nástupní ostrůvek plný lidí za křiku: „Lidi, podívejte se na toho úchyláka!“

Ten bude mít dlouho utrum.

Kapitola č. 2 Násilník

S touhle skupinou úchylů není vůbec legrace. Základní pokyn je utíkat, utíkat, utíkat, co vám nohy stačí. Jestli se bláhově domníváte, že se vám při střetu s násilníkem vybaví sebeobranné chvaty nacvičené v tělocvičně, tak jste vedle! Já mám za sebou judo, sebeobranný výcvik na policejní akademii a základy boxu a co myslíte, že jsem dělala, když mě před lety uchopil úchylák před barákem za rameno? No, mlátila jsem ho malinkou modrou kabelkou a křičela: „Co to děláš, ty blbečku, pusť mě, ty blbej blbečku!“ Hodně důležité je při střetu s násilníkem pochopit tzv. „difúzi odpovědnosti“. Většinou to je bohužel tak, že v okamžiku přepadení se ulice zázrakem vylidní. Váš anonymní křik na kolemjdoucí způsobí v davu to, že si každý řekne: „To nevolá na mě, ať jí pomůže někdo silnější,“ a ten silnější si řekne to samé. Volání o pomoc musí být vždy co nejkonkrétnější! Viktimologické studie hovoří jasně! V praxi bychom měli volání o pomoc formulovat například následovně: „Pane, no ano, pane, vy, v té červené nepromokavé bundě s černým límcem, pomohl byste mi, prosím, a zahnal tohoto úchyla?“

Kapitola č. 3 Exhibicionista

Potkala jsem jich několik. Jsou většinou celkem neškodní, ale setkání s nimi je vždycky poněkud rozpačité. Jednou jsme s kamarádkou seděly na lavičce u rybníka a tlachaly. Celou dobu nás obíhal onanující exhibicionista. Pokoušely jsme se ho odradit nezájmem, ale obíhal dál. Občas se někam schoval a za chvíli se zase odněkud vynořil. No uznejte, že za těchto okolností se s kamarádkou prostě drbat nedá. Musely jsme odejít a exhibicionista zůstal u své oblíbené lavičky. Nezájmem tedy exhibicionistu taky neodradíte. Snad by pomohl postup popsaný v bodě jedna, tedy uchopit za úd a odtáhnout na veřejnost. Ale představa, jak honím vlajícího exhibicionistu kolem rybníka mě spíše rozesmává. Poněkud by splynulo, kdo je tady oběť.

Zásada nakonec: Při setkáních s úchylem kategorie 1–3 se nikdy nezachováte tak, jak si myslíte. I když se domníváte, že jste schopné zpacifikovat úchyláka jako Lara Croft nebo Maruška Laubová, pořiďte si raději slzný sprej nebo pořádného bodygárda! A nejlíp oboje!

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jsem blbá, trapná a nesportovní! Prostě jenom ženská!.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.