The Idle Traveller

Copyright © Dan Kieran, 2012

Cover illustration © Chris Wormell

Translation © Jan Sládek, 2013

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2013

ISBN 978-80-7462-434-6

Dobrý cestovatel nic předem neplánuje

A nespěchá do cíle

Lao-c’, Kniha o cestě a ctnosti

Předmluva

Tuto knihu věnuji svým dvěma dětem, Olive a Wilfovi. V době, kdy jsem na ní pracoval, bylo mé dcerce Olive osmnáct měsíců a hrozně ráda mě brala na vycházky do okolí. Kdykoli jsem měl jen trochu času, přiběhla ke mně, přiměla mě, abych jí obul a zavázal botičky, sama si oblékla kabátek a vydala se ke dveřím, kde tak dlouho ťukala prstíkem a opakovala „Tam! Tam!“, až jsem musel dveře otevřít. Vzal jsem ji za ruku a společně jsme se vydávali poznávat svět. Někdy jsme zůstávali jen pár metrů od domu a důkladně zkoumali mech na zdi. Jindy se Olive rozběhla jak o závod a s radostným výskáním zamířila na konec ulice. Jednou se jí nesmírně zalíbily pojízdné schody v našem obchodním domě – než se s nimi skutečně dobře seznámila, absolvovala patnáct okružních jízd. Pokaždé jsem ji nechal, aby si vybrala směr a cíl a poslušně jsem kráčel za ní. Na půl hodiny jsem z ní udělal vedoucího naší dvoučlenné skupinky.

Musím přiznat, že tyhle vycházky s Olive, v té době ještě batoletem, mě nesmírně inspirovaly, ale také tak trochu mátly. Nikdy jsem samozřejmě netušil, kam jdeme a kde na svých výpravách skončíme. Zpočátku mě to trochu dráždilo. Měl jsem pocit, že marním čas, že bychom se tam, kam jsme chtěli jít – v tomto případě vlastně nikam –, mohli dostat daleko rychleji. Záhy jsem si ale uvědomil, že když přestanu spěchat, vše získá nový význam. Naše pomalé výlety mě začaly bavit. Nevěděli jsme, kde skončíme, a neměli jsme žádný předem stanovený plán, co všechno chceme vidět a zažít. Prostě jsme se jen tak toulali. Jakmile se totiž zbavíte samolibého pocitu, že byste dokázali vybrat lepší a účelnější trasu, zjistíte, že tohle „bloudění“ nabízí zcela nové zážitky a možnost sebepoznání, po němž jste dost možná ani netoužili.

Pomalé cestování se v mnohém podobá vycházkám s batoletem – otvírá prostor zvědavosti, nabízí dostatek času k úvahám a příležitost věnovat se tomu, co vás v daném okamžiku nejvíc zajímá.

Dan Kieran

Úvod Toma Hodgkinsona

Lenošení nejde s cestováním na první pohled nijak zvlášť dohromady. Lenoch je ze své podstaty člověk, jenž nejraději tráví čas doma, nejlépe u příjemně praskajícího krbu, a pokud se chce trochu porozhlédnout po světě, pomáhá si cestopisy a mapami, místo aby se vystavoval mnoha rozličným nesnázím a nepohodlí souvisejícímu s plahočením se po světě. Pascal k tomu velmi moudře poznamenal: „Veškeré lidské trápení povstává z lidské neschopnosti sedět klidně na zadku.“ Jakmile opustíte dům, vystavujete se mnoha nepříjemnostem. V angličtině má dokonce slovo pro cestování původ ve starověkém mučicím nástroji a ještě ve středověku jasně naznačovalo, kolik nepříjemností a záludností na vás čeká, jakmile překročíte práh.

Ano, cestování přináší mnoho útrap. Na druhé straně je ale pravda, že dokonce i zatvrzelí lenoši mají čas od času nepotlačitelnou potřebu opustit své vyhřáté místo u krbu. Není na tom nic zvláštního, protože lenoch je svou podstatou současně tulák, rozvážný pozorovatel života. Mezi největšími z lenochů nacházíme řadu vynikajících cestovatelů a autorů cestopisů. Vezměte si například takového doktora Johnsona, jenž byl k lenošení předurčen již svou tělesnou konstitucí a láskou k dobrému jídlu. Je o něm známo, že první polovinu dne velmi rozumně trávil odpočinkem na lůžku, ale přesto nelitoval námahy a vydal se – ve společnosti mladého Boswella – na dobrodružnou a mnohdy mimořádně vysilující cestu skotskou Vysočinou. Dalším skvělým příkladem může být Robert Louis Stevenson, jenž v relativně nezralém věku dvaceti šesti let sepsal překvapivě hlubokou obhajobu a chválu lenošení, ale současně byl také nadšeným cestovatelem. Jeho Putování s oslicí po Cévennách je skutečně mistrovské dílo, které výrazně ovlivnilo jednoho z našich nejvýznamnějších současných autorů cestopisů Paula Therouxe.

Z výše řečeného podle mě jasně plyne, že lenošení a cestování spolu úzce souvisí – daleko víc, než by se dalo na první pohled předpokládat a než byste nejspíš čekali. Možná by bylo přesnější, kdybychom řekli, že lenoch odmítá cestování v té podobě, v jaké mu ho nabízí moderní konzumní společnost – většinou prostřednictvím cestovních kanceláří jako tradiční výplň dovolené. Proti samotné turistice samozřejmě nic nemá – ostatně co může být příjemnějšího než se jen tak toulat nějakým starobylým italským městem nebo se válet na horkém písku na břehu šplouchajícího moře? Dovolená na slunci, tak jak ji nabízí tlusté barevné katalogy, ho ale neláká. Stejně jako skupina Sex Pistols, která o tom zpívala už před mnoha mnoha lety, v ní vidí jen předražený únik do světa levných snů. Vnímá ji jako odměnu otroků odsouzených k doživotnímu nudnému zaměstnání.

Prakticky totéž platí o dnes velmi nadužívaném slově „zážitek“. Místo abychom se snažili dobře a zajímavě žít – což rozhodně není nijak snadný úkol –, dlouhé týdny se nudíme v nezajímavé práci, která nám nedává žádný smysl, a jen tu a tam se odměňujeme mimořádnými, nejlépe adrenalinovými zážitky, které si postupně odškrtáváme z dlouhého seznamu věcí, jež musíme vidět a zažít. Stačí prolistovat pár společenských časopisů a velmi záhy se dozvíte, co všechno „musíte stihnout, než umřete“. Není například myslitelné, abyste odešli, než si aspoň jednou sednete za volant ferrari, než si dáte jointa v Amsterdamu, než si zameditujete v Tibetu, než si dáte pravé suši a tak dále a tak dále. Je smutnou ironií osudu, že Dave Freeman, jehož je možné považovat za autora a význačného propagátora těchto podivných představ, umřel v pouhých čtyřiceti sedmi letech.

S Danem Kieranem jsem se poprvé setkal, když se zastavil v redakci časopisu Lenoch, která v té době sídlila v Camden Town. Velmi rychle jsme si tohohle veselého chlapíka oblíbili a pověřili ho několika úkoly. Dan se jich skvěle zhostil a čím dál intenzivněji nám pomáhal s přípravou časopisu, až se nakonec stal zástupcem šéfredaktora. Pracovali jsme spolu řadu let a užívali si dlouhé a neobyčejně zajímavé diskuze o životě a podobných drobnostech. Doufám, že si příliš nelichotím, když řeknu, že právě během let strávených v redakci Lenocha Dan získal filozofické základy, jež mu umožnily napsat tuto skvělou knihu.

A dovolím si další troufalost. Pokusím se vysvětlit, o co Danovi šlo. Podle mého názoru se snaží čtenáři nabídnout zcela nový pohled na cestování, které je v jeho pojetí spíše osobní terapií, než únikem z každodenní otupující reality. Rozhodně se dá říct, že pomalé (líné) cestování není snadné ani pohodlné cestování. Z vlastní zkušenosti vím, jak moc Dan nesnáší neosobní a otupující elegantní hotely se špičkovými službami bez špetky osobního přístupu. Podstata líného cestování ale nutně nesouvisí ani s rychlostí, neboť ta je velmi relativní – například jízda vlakem, jíž mnozí moderní turisté zcela pohrdají a vyhýbají se jí jako čert kříži, by florentského lékárníka z roku 1450 naprosto nadchla, nebo spíš k smrti vyděsila. Smyslem líného cestování není „zábava a oddech“, tedy přinejmenším ne v moderním smyslu, kdy se lidé pomocí výprav na exotická místa snaží alespoň na chvíli uniknout otupující všednosti. Nic takového: líné cestování je součást životního postoje. Možná bychom mohli mluvit o „cestování s porozuměním“.

Stejně jako práce je vítaným kořením lenošení, i nepohodlí související s cestováním dokáže zvýraznit blažený zážitek přicházející ve chvíli, kdy dosáhnete cíle. V žádném případě nechci říct, že bychom se měli vzdávat pohodlí a slastného lenošení, ale současně se musíme naučit stoicky přijímat fakt, že cesta není ani zdaleka vždy snadná. Velmi dobře si například pamatuju na dlouhou, únavnou jízdu vlakem ze severního Německa na jeden z řeckých ostrovů, kterou jsem podnikl na počátku třetí dekády svého života. Docela sám jsem urazil její podstatnou část, ale nakonec jsem skončil v malém přístavu bez nejmenší představy, jak se dostat do cíle, který jsem měl na dosah, a přesto byl až neskutečně vzdálený. Chvíli jsem se poptával místních lidí, ale všichni jen zamítavě kroutili hlavou. Sedl jsem si na batoh a schoval hlavu do dlaní. Zmocňovala se mě beznaděj. Ale pak se najednou z ničeho nic objevil malý kluk. Stoupl si přede mě a vesele zahlaholil: „Pane, pane, autobus na Lefkadu jede za dvacet minut.“ Nasedl jsem do něj, bez problémů se dostal, kam jsem potřeboval, a spokojeně jsem zamířil do malé kavárničky u pláže. Majitel mi donesl pivo. Seděl jsem, koukal na moře a cítil se naprosto spokojený. Lenošení je vždycky sladké, ale ještě lépe si ho vychutnáte, když si ho zasloužíte.

Vůbec nejlepším způsobem líného cestování je samostatná pěší túra. Je to velmi levná cesta ke skutečné svobodě a současně skvělá příležitost věnovat se jedné z podceňovaných a částečně zapomenutých kratochvílí: myšlení. Většina výprav je v současnosti organizována tak, aby se na nich nedalo přemýšlet. Zkuste se například posadit na letišti a trochu se zahloubat. Nejde to. Tyhle ohavné jednotvárné stavby vám nabízejí tisíce rozptýlení, která vám brání soustředit se. Všude kam se podíváte, vidíte světelné cedule (se spoustou nesmyslných informací) reklamy, obchody, občerstvení. Na letišti si ani na chvíli neodpočinete a nemůžete být sami se sebou. Naopak chůze je nejlepším způsobem sebepoznávání. Moc pěkně o tom psal ve svém eseji Jak správně cestovat William Hazlitt:

„Stačí mi trocha modré oblohy nad hlavou, kus zelené trávy pod nohama a tři hodiny volna do oběda – víc k přemýšlení nepotřebuju, snad až na příjemně se klikatící cestu. Nejraději chodím sám, protože nesnáším, když se nemůžu dosyta vydovádět. Běhám, směji se, skáču a zpívám – jen tak pro radost.“

Já k tomu dodám, že když chodím, cítím se svobodný. A jen tak mimochodem, nemusíte se toulat jen venkovskou krajinou. Naše velká města jsou k procházkám jako stvořená. Během návštěv Londýna se často vydávám na hodinovou procházku z Bayswateru do Pimlica; pomalu se proplétám Hyde Parkem, obcházím jezírko Serpentine, bloumám náměstím Sloane Square. Vidím spoustu zajímavých věcí a navíc si skvěle zapřemýšlím. Rád si představuji, že jsem jedním z těch francouzských básníků devatenáctého století, kteří jen tak šnečím tempem bloumali ulicemi Paříže, za což si vysloužili posměšné – podle mého názoru hrdé – označení flâneurs. Walter Benjamin tvrdil, že tihle městští tuláci se na procházky vydávali v doprovodu rozvážné želvy, která jim udávala správné tempo. Skvělým obhájcem osamělých výprav byl také Robert Louis Stevenson:

„Máme-li si procházku skutečně užít, musíme se na ni vydat sami. Pokud na ni vyrazíte ve společnosti přátel a známých, nebo dokonce – což je ještě horší – s partnerem či partnerkou, nezbude z ní než prázdný název; promění se v něco docela odlišného, něco připomínající spíše piknik.“

Tak úplně upřímně, na pikniku nevidím vůbec nic špatného, spíš naopak, ale chápu, co tím chtěl Stevenson říct. Je hrůza, jak hrozně se ve vlacích v poslední době rozmohly mobilní telefony, světelné informační tabule, notebooky, tablety a podobné elektronické hračky. Úplně je zaplevelily. A přitom vlak býval posvátným územím klidu a oddechu od práce a plytké zábavy. Teď můžete během jízdy vlakem podnikat, koukat na televizi a věnovat se spoustě dalších činností, zatímco dřív jste mohli jen číst nebo sledovat okolní krajinu, což jsou dvě z úžasných líných radostí. Moc se omlouvám, mohli jste se věnovat ještě další: podřimování. Ve vlacích se podřimuje naprosto úžasně. V autě to tak dobře nejde. Samozřejmě nám nic nebrání, abychom se ve vlaku „odpojili ze sítě“ – a tím nemyslím jen tu internetovou. Svědomitý lenoch by měl při nástupu do vagonu vypnout mobil a přenosný počítač uložit na polici nad hlavou.

Kniha, kterou se chystáte číst, vychází z Danových zkušeností, jež nasbíral během dvaceti let líného cestování. Dan se hrozně bojí létání, a tak mu nezbylo než hledat pomalejší alternativy. Zpočátku je vnímal jako nutné zlo, ale záhy si uvědomil, že právě s jejich pomocí se dostává ke skutečné podstatě cestování – začíná chápat jeho pravý smysl a význam. Dnes otevřeně přiznává, že obavy z létání pro něj byly v mnoha směrech přínosem. Kdyby se nebál nasednout do letadla, nikdy by neobjevil přednosti pomalého cestování. Čímž ovšem neříkám, že mu to nějak usnadnilo život. (Zde bych měl nejspíš připomenout, že slovo „líný“ rozhodně není synonymem slova „snadný“. Právě naopak, naše pojetí lenosti je cestou k osobní svobodě, která není ze své podstaty nikdy jednoduchá.) Zatímco Danovi přátelé, s kterými se chystal na svatbu do Polska, prostě jen naskočili do letadla, on musel obě únavné cesty absolvovat vlakem. Z jeho vlastního vyprávění vím, že to nebylo snadné.

Na druhé straně ale i na cestách žil (na rozdíl od ostatních, kteří jen přežívali); setkával se s novými lidmi, poslouchal jejich zajímavé příběhy a seznamoval se s místy, která by z letadla ani nezahlédl.

Dan nejen že umí cestovat, ale nikdy na cestách nelituje námahy. K jeho nejúžasnějším cestovatelským zážitkům patří výprava Anglií v mlékárenské dodávce – vydal se na ni spolu s dvěma přáteli a píše o ní i v této knize. Nejúchvatnější na ní bylo to, že se dostal do bezprostředního kontaktu s docela cizími lidmi. Kolikrát se vám stalo, že jste se na letišti pustili do skutečně zajímavého rozhovoru? K tomu Dan přišel o spoustu falešných předsudků a velkou část uměle vyvolané hořkosti: velmi záhy zjistil, že Anglie není plná ohavných zrůd, jak se nás o tom snaží přesvědčit noviny a další média, ale žijí v ní moc milí a ochotní lidé.

Na vlastní kůži se přesvědčil, že pocit sounáležitosti není mrtvé klišé.

Danova kniha je podle mého názoru především chvalozpěv na kouzlo dané chvíle, oslavou života, jenž není svázán plány. Moderní cestování, zejména to tak zvaně organizované, se přizpůsobuje přesně danému časovému rozvrhu. Každý den musí být naplněn nějakým výjimečným zážitkem. Pohybujeme se po předem připravených trasách, trávíme dlouhé hodiny v autobusech a co nejrychleji nasáváme kvanta informací, které nedokážeme utřídit a často jim ani nerozumíme. Platíme si za prázdninový pobyt v mamutích rekreačních střediscích, a pak svým přátelům a známým vyprávíme, že jsme si v nich připadali jako v blázinci. Doktor Johnson správně upozorňoval, že „nejhroznější je plánovaná zábava“. Pokud si něco předem naplánujete, takřka vždy vás to nakonec zklame. Dan to velmi dobře ví a umí to skvěle popsat. Dokáže báječně vystihnout pocit prázdnoty, jenž vám zůstane v duši po jízdě vyhlídkovým autobusem. Děti mívají prázdninové pobyty v mamutích letoviscích rády, protože se pobaví v bazénech, na skluzavkách a různých dalších atrakcích. Netvrdím tedy, že pro rodiny s dětmi nemají podobná místa žádný význam: Dan se například nezmiňuje, že kromě líného cestovatele je také nadšeným milovníkem zábavních parků. Současně je ale třeba říct, že takto strávená dovolená nijak nesouvisí s cestováním. Je jen pasivně stráveným časem. Neplnohodnotným odpočinkem.

Nejlepší zážitky a vzpomínky jsou ty, k nimž člověk přijde neplánovaně. Mluvím o náhodných setkáních s naprosto neznámými lidmi, o radosti, kterou člověku poskytne pomoc místních obyvatel v nějaké zapadlé vesničce, o náhodných objevech.

A znovu musím zopakovat, lenivé cestování není nikdy snadné. Ani pohodlné. V této knize najdete spoustu dojemných příběhů, které to jasně dokládají. Mimořádně působivé je Danovo vyprávění o početných trapasech, jichž se ve společnosti syna Wilfa dopustil ve veřejných lázních v Budapešti. Dan nám ale dává také mnoho cenných rad. Naprosto s ním souhlasím například v tom, že jedním ze základních předpokladů plnohodnotného cestování je mít po ruce dobrou knihu: ne nějakou povrchní příručku, ale třeba zajímavý román související s místem, které chceme navštívit. Pro Dana je cestování především příležitostí k literárním a filozofickým úvahám. Líné cestování je v jeho podání přímým protikladem bezduchého úniku z reality – svým způsobem je to spíš návrat ke kořenům lidství a civilizace, příležitost k věcnému, nepatetickému zamyšlení.

Rád bych také poznamenal, že líné cestování daleko víc souvisí se starobylou náboženskou poutí než s křečovitě „zábavným“ oddechem od práce. Jde o duchovní cestu, a vcelku nesejde na tom, zda putujete samotní jako křesťan v Bunyanově Cestě poutníka, nebo ve společnosti další lidí jako v Chaucerových Canterburských povídkách (které mi osobně připadají jako nejlepší dovolená, jakou si vůbec dokážu představit). Cesta, nebo chcete-li pouť, by vám měla pomoct vyzrát, vyrůst. Měla by být příležitostí najít sama sebe a nové přátele, očistit si duši a zbavit se stresu ze života v moderní společnosti. Jinými slovy, cesta musí být lék.

Právě takový způsob cestování vychvaluje rakouský spisovatel Stefan Zweig, který je jedním z nejoblíbenějších Danových spisovatelů. Zweig se narodil v roce 1881, tedy v době, kdy se lidé na spěch, jenž je jedním z božstev moderní doby, dívali jako na projev špatného vychování a osobní pošetilosti. Chceme-li získat část vznešenosti našich předků, musíme se vrátit k lenošení. Musíme se osvobodit od strojů a oddat se přírodě a vládě chaosu. K nejkrásnějším částem knihy patří Danovo vyprávění o setkání s orly skalními. Dan tvrdí, že líné cestování člověku pomáhá opětovně objevit divoká místa, která se před námi konzumní společnost snaží skrývat.

Nejdůležitější je ale podle mě to, že líné cestování – nebo možná bychom mohli říct „skutečné“ cestování — v nás probouzí chuť básnit a přemýšlet. Všichni jsme tak trochu filozofy, ale uprostřed starostí, jimiž nás zahrnuje současný svět, na to často zapomínáme. Místo abychom žili, hledáme chvilkovou úlevu před bolestí. Moje kamarádka Penny to říká jednoduše a mimořádně výstižně: „Když si vezmeš prášek na bolest, bolest nezmizí, pouze ji chvíli necítíš.“ A přesně to děláme. Užíváme nejrůznější analgetika, abychom přežili. Proléváme se alkoholem, cpeme do sebe drogy, utíkáme k milenkám a milencům, oddáváme se nejrůznějším závislostem, jezdíme na absurdně drahé dovolené, hledáme stále nové „zážitky“. Lenivý cestovatel před bolestí neutíká. Odmítá chvilkovou úlevu a odvážně se vydává na nebezpečnou cestu do hlubin své vlastní duše. Nestěžuje si, pokud při tom musí projít peklem, neboť ví, že zahlédne i kousek nebe. Ví, že nejlepší výhled na něj čeká na konci dlouhého a náročného výstupu.

První kapitola

Cestujte, ale nespěchejte do cíle

No tak lidi, zpomalte.
Radiohead, Turista

Podobně jako hodně lidí mám pocit, že cestovat začínám teprve ve chvíli, kdy opustím letiště – vlastně spíš teprve v okamžiku, kdy ho nechám daleko za zády. Vlaky z Chichesteru, kde bydlím, do Londýna jezdí přes druhé největší letiště Velké Británie Gatwick. Sedím, koukám z okna, sleduju, jak míjíme stanice Horsham, Crawley a Three Bridges, a současně vnímám, jak jsem čím dál napjatější. Skoro nervózní. Zpočátku obvykle nedokážu odhadnout, kteří z mých spolucestujících budou vystupovat na letišti. Pak si ale začnu všímat velkých kufrů a zvláštního chování lidí mířících na letadlo. Jak se blížíme Gatwicku, někteří cestující se začnou ošívat a vrtět. Pozorně sledují stanice přeskakující na světelné tabuli nad dveřmi a často si při tom zuřivě koušou nehty. Nebo se drbou za uchem. Projevují nejrůznější známky neklidu. Takřka současně se odhalí i lidé na služební cestě, podnikatelé a vůbec všichni, kdo na letadlo spěchají z pracovních důvodů. Snadno je poznáte podle telefonu u ucha, který začne zvonit tak dvě tři stanice před Gatwickem. S nadšením rozprávějí o svém leteckém výletu, jako by netušili, že na jeho konci na ně čeká dlouhá a nudná porada, konference nebo obchodní jednání v nějakém moderním komerčním komplexu nedaleko letiště. Samozřejmě to vědí. Po chvilce zavěsí, odloží telefon a dlouze a patřičně hlasitě si vzdychnou. Jejich dobře skrývaná nechuť k cestě se vysráží spolu s teplým dechem na okně.

Nedlouho poté uslyším slabý hvízdavý zvuk tryskového motoru. Postupně sílí, až je tak hlasitý, že není slyšet vlastního slova. Lidé kolem zírají před sebe – ohromeně a hodně vyplašeně. Pánové v dokonale střižených oblecích znovu dlouze vydechnou. Všichni začnou tlumeně brblat na stále přísnější prohlídky, které je připravují o drahocenný čas, a už podesáté kontrolují, zda jim v příručním zavazadle nechybí osobní doklady a letenka. O chvíli později ve voze propukne chvat a shon. Lidé se zvedají ze sedadel a shromažďují všechna zavazadla, která měli odložená na policích nad hlavou, na zemi, pod nohama…

Při výstupu z vlaku všichni začnou ztrácet hlavu. Vypadají jako zmatené stádo rozrušené blížícím se hurikánem. Muži v oblecích a dámy v kostýmcích se usilovně snaží zachovat klid, ale dav je pohltí a za okamžik také vesele tančí v rytmu všeobecného chaosu. Na nástupišti začíná nelítostný boj o místo na vozíku odvážejícím zavazadla. Ti šťastnější v čele se hrnou vpřed, ale o to víc jsou zklamaní, když zjistí, že se musí postavit na konec fronty cestujících z předchozího vlaku. Nakonec ale všechno dobře dopadne a kufry se ocitnou na vozíku. Ozve se pípnutí, dveře se zavřou a vlak pokračuje v jízdě. Všichni šťastně vystoupili. Všichni, až na mě. Já jedu dál. Letiště není mou cílovou stanicí. Vlastně začínám cestovat, teprve když vidím, jak Gatwick bezpečně mizí v dálce.

***

Podobně jako miliony lidí z Velké Británie, kteří každým rokem cestují do Evropy, čímž samozřejmě myslím její pevninskou část, jsem mířil na španělské pobřeží Středozemního moře. Na rozdíl od těchto milionů turistů jsem ale do Marbelly cestoval nočním rychlíkem.

V letadle jsem neseděl už víc než dvě desítky let. Daleko raději jezdím po zemi nebo pluji po moři. Pro mnoho lidí je to natolik zvláštní, že jsem si za to vysloužil řadu zmínek v různých celonárodních tiskovinách – pochopitelně v článcích věnovaných dovolené a cestování. Jistý autor v Newsweeku mě pro mou výstřední zálibu – jež ale není pouze zálibou – dokonce nazval „milovníkem pomalého cestování“.

V posledních deseti letech se o pomalé cestování zajímá hodně lidí. Větší počet pomalých cestovatelů se obvykle objeví poté, co se na celonárodní úrovni probírá nějaké ekologické téma, což mi po pravdě přijde trochu zvláštní. Osobně se považuju za člověka, jenž se snaží k naší planetě chovat ohleduplně – recykluji odpad a neplýtvám vodou –, ale pro pomalé cestování jsem se rozhodl pouze proto, že mi připadá zajímavější a zábavnější. Vlastně bych měl říct, že když necestuji pomalu, cestování si vůbec neužiju.

Je jasné, že do některých částí světa se musí létat, ale osmdesát procent Britů vyrážejících na cesty míří do kontinentální části Evropy. Nedokážu pochopit, proč tolik z nich poskakuje mezi letišti. Letadla jsou bezpochyby úžasné stroje, ale bohužel se mi zdá, že po nástupu nízkonákladových leteckých společností a v důsledku stále se rozšiřující nabídky prázdninových balíčků se z cestování stává nepříjemný zážitek, útrapa, kterou je třeba s brbláním přestát. Čímž se dostáváme k nepříjemné pravdě o moderní dovolené. Je zvláštním paradoxem, že v době, kdy máme k dispozici takové množství rychlých a pohodlných dopravních prostředků, už vlastně skoro vůbec necestujeme – pouze se snažíme co nejrychleji dostat do cíle.

Na londýnském nádraží Victoria jsem něco málo nakoupil a nasedl do černého taxíku, kterým jsem se potřeboval dostat na nádraží St Pancras, z něhož vyjíždí vlak Eurostar. Měl jsem rezervovanou jízdenku do lůžkového vozu nočního rychlíku z Paříže do Madridu, odkud jsem měl další den ráno pokračovat místním spojem do Marbelly. V taxíku se mě zmocnila trochu potměšilá radost. Připadal jsem si jako školák, jenž tráví krásný den u řeky místo ve školních škamnách. Lidé, kteří si zvolili cestu vzduchem, už mezitím čekali v uměle osvětlených čekárnách plných kýčovitých barů a obchůdků nabízejících laciný a především dočasný únik před všudypřítomnou nudou. Dobrovolně se vzdali cestování a proměnili se v zavazadla, z kterých nejdřív v čekárně pečlivě vytřepou všechny peníze a poté je zváží a vmáčknou do titěrných sedadel ve stísněných letadlech.

Mezitím se budou muset smířit s důkladnou prohlídkou – budou u nich hledat pušky, revolvery a nože, a matky s malými dětmi budou muset před zraky přísně dohlížejícího člena bezpečnostní služby ucucávat z láhve s odsátým mateřským mlékem, aby dokázaly, že neobsahuje třeba nitroglycerin.

Je pravda, že mnoha lidem takový přesun z místa na místo vyhovuje a možná se jim dokonce líbí. Nevadí jim čekání na zpožděná letadla, bezpečnostní prohlídky ani šílenství, jež obvykle propuká během boje o místa v letadle – v případě, že se nechávají přepravovat nízkonákladovou společností. Dokážou se smířit s omezením pohybu a stále stejnými filmy promítanými na směšně malé obrazovce. Spokojeně vystoupí z letadla a nechají se odvézt do dalšího. Současný svět ovládají nadnárodní firmy zplošťující individuální pohled na svět, místo něhož nám nabízejí kýčovitý barvotiskový plakát. Pokud se tedy vydáte ze svého západního domova do obřího nákupního centra známého také jako letiště, kde nasednete do letadla, v němž zhlédnete svůj oblíbený západní film, a necháte se odvézt na další letiště, z něhož pokračujete taxíkem do hotelu – který vám vybrali zejména proto, že nabízí západní jídlo a západní styl zábavy –, bezesporu se přesunete z bodu A do bodu B. Pouze je otázka, zda to má nějaký smysl.

Letištní informační tabule cestující ohromují množstvím informací a složitostí, zatímco ty nádražní podněcují představivost. Kolikrát jsem na ně hleděl a přemítal o tom, kým jsem mohl být a jaký život jsem mohl žít – prostě promýšlel různé varianty.

Na nádraží St Pancras jsem prošel bezpečnostní kontrolou a za dvacet pět minut seděl ve vlaku a uháněl směrem k Paříži. Ve vlaku Eurostar se mě pokaždé zmocní radost z cestování. Začínám si užívat romantiku a dobrodružství. Dlouhá léta jsem žil v Londýně a možnost cest dálkovými vlaky mě vždycky nesmírně lákala. Teprve teď si ale uvědomuju, že právě v hlavním městě jsem si – naprosto nečekaným způsobem – vypěstoval vášeň pro pomalé, nebo chcete-li líné cestování.

***

Do Londýna jsem se přestěhoval v jednadvaceti a žil jsem tam do třiceti tří let. Vyrostl jsem v malém venkovském městě, takže jsem byl ze stěhování do rušné a hektické metropole hodně nervózní. Cítil jsem, že se v tom obřím a zdánlivě nesrozumitelném organismu musím co nejdřív aspoň trochu vyznat. Jednoho dne jsem se tedy rozhodl, že vynechám metro a budu jezdit výhradně autobusem.

Když použijete podzemní dráhu, dostanete se z bodu A do bodu B velmi snadno a rychle. Při cestách do práce je to bezpochyby velmi užitečný a rozumný způsob přepravy, ale pokud se chcete zorientovat, je naprosto k ničemu. Záhy mi došlo, proč mi Londýn – v dobách, kdy jsem ho navštěvoval jako turista – připadal tak chaotický. Možná dokonce trochu nepřátelský. Ze svých krátkých prohlídek jsem si odnášel střípky vzpomínek na místa, jež spolu nijak nesouvisela. Londýn jsem vnímal jako přehlídku pohlednicových obrázků obklopených – no, vlastně ničím. A v tom byl ten problém. Když se k tomu připojily zprávy o všudypřítomné zločinnosti a naprostém chaosu ovládajícím život místních obyvatel, není divu, že jsem na hlavní město hleděl s obavami a vnímal ho prizmatem turistických klišé.

Jeho kouzlo a bohatá historie se ztrácely za neprostupnou stěnou tvořenou brunátnými tvářemi opilců, kapesních zlodějů a privilegovaných členů vládnoucích kruhů, kteří po náročném dni stráveném pózováním fotografům odpočívají v některém z módních klubů.

Během cest autobusem tento obraz velmi záhy zmizel. Objevil jsem skutečný Londýn – což bylo praktické, ale především to zásadně změnilo můj pohled na život v hlavním městě. Hodně lidí mě považovalo za výstředního blázna. Nedokázali pochopit, proč plýtvám časem v autobusech, když se můžu po městě pohybovat skvěle organizovanou a rychlou podzemní dráhou, jež svou podstatou daleko lépe odpovídá hektickému životnímu stylu jeho obyvatel. Já toho ale nikdy nelitoval. Procházky londýnskými předměstími a nespočetnými parky jsem si nesmírně užíval, mimo jiné proto, že jsem si při nich postupně dělal představu, kde jedna část Londýna končí a druhá začíná; nacházel jsem polozapomenutá zákoutí a stinné uličky vyplňující šedou zónu mezi jednotlivými čtvrtěmi – zemi nikoho. Po čase jsem se velmi dobře zorientoval a dokonce si udělal představu o výškových poměrech jednotlivých částí Londýna, což je ve velkých městech mimořádně obtížné.

Možná byste se rádi zeptali – ostatně jako spousta dalších – „A co takhle koupit si mapu?“, jenže mapy jsou užitečné, pouze pokud si s jejich pomocí místo osobně prochodíte. Mohou prohloubit zážitek z cestování, ale nikdy ho nenahradí. Asi po roce jsem zjistil, že i když cestuji metrem, cítím se v Londýně daleko příjemněji. Postupně jsem si do hlavy zapsal svou vlastní mapu a tu oficiální ani nepotřeboval – bez ohledu na to, v které části Londýna jsem se ocitl. Tohle rozlehlé, na první pohled nepřehledné a matoucí město, tahle moderní průmyslová a komerční metropole se mi konečně stala novým domovem.

Od té doby tento způsob poznávání nových míst uplatňuji při všech cestách. Pokud jen trochu můžu, vždy si vyberu pomalejší trasu, neboť mi nabízí nepoměrně víc příležitostí a času seznámit se s místy, jimiž projíždím – daleko víc, než když sedíte v letadle a koukáte na maličké domečky nebo nekonečné moře, i když přiznávám, že z hlediska úspory času je létání daleko účelnější. Jako nejdůležitější ale vnímám fakt, že pomalé cestování postupně mění můj pohled na svět a současně ovlivňuje to, jak o něm přemýšlím, což je také hlavní důvod, proč jsem se rozhodl napsat tuto knihu: rád bych vám ukázal, že to není nic těžkého a že pomalu můžete cestovat i vy.

***

Když ve voze vlaku Eurostar slyším francouzštinu, úplně se rozplývám blahem – vím, že se začínám aklimatizovat na nové prostředí, zvykám si na novou zemi. Pokud si dopřejete dost času, totéž zažijete i při pohledu na krajinu. Při pomalém cestování se vám Kent a severní Francie znovu spojí v jeden celek, čímž se vlastně zcela přirozeně vrátíte do minulosti, kdy obě části Evropy spojoval most – pevninská šíje –, po němž před tisíci lety putovali naši dávní předci. To, že jste v Anglii nebo ve Francii, poznáte jen podle typu sloupů elektrického vedení a podle aut projíždějících na opačné straně silnice. Pomalé cestování velmi účinně rozrušuje jinak pevné předivo národní identity. Stačí dopřát si trochu času a najednou je vám jasné, že hranice mezi národy jsou jen čáry na papíře, výsledek přechodného územního členění. Pokud do města přijede vlakem, vnímáte ho zcela odlišně, než když se do něj přiřítíte letadlem, jež vás vyplivne kdesi na okraji, odkud musíte pokračovat – často v noci – přeplněným autobusem nebo metrem. Jestliže v Paříži vystoupíte na Gare du Nord, od prvního okamžiku město vnímáte velmi podobně jako jeho obyvatelé. Začínáte žít jejich rytmem, setkáváte se se stejnými problémy. Příjezd přes vlakové nádraží je možná o něco obtížnější, ale poskytuje daleko více vzrušení a rozhodně se není čeho bát. Daleko snadněji splynete s okolím a lidmi – na rozdíl od letiště, kde se ztratíte v davu. Na vlakovém nádraží vše začíná od začátku: musíte se ptát, kdo jste a proč jste přijeli, což je velmi užitečné a navíc příjemné.

Srovnejme si to s cestou letadlem – kontrast snad ani nemůže být výraznější. Sotva dosednete na letiště Charlese de Gaulla, okamžitě se stáváte turistou, na něhož tu čeká záplava reklam, všemožných brožur a mimořádně výhodných nabídek – komerce, které se prostě nevyhnete. Ale to není to nejhorší. Problém je v tom, že než se nadějete, začnete myslet jako turista. Ještě jste ani neopustili letadlo, a už se z vás stává součást ekonomických statistik, dojná kráva podporující místní turistický ruch, za což dostanete výměnou trochu zážitků a pár nablýskaných cetek vymyšlených tak, aby zaujaly co nejširší spektrum lidí.

Já jsem z nádraží vyšel spolu s místními lidmi a vmísil se mezi Pařížany dojíždějící na druhý břeh Seiny za prací. Během jízdy metrem jsem zahlédl zadní stranu katedrály Notre-Dame a po chvíli vystoupil na Slavkovském nádraží, které právě zalévaly poslední paprsky zapadajícího slunce. Ze Slavkovského nádraží vyjíždí každý večer o tři čtvrtě na osm lůžkový vlak Ellipsos Trainhotel mířící do Madridu. Přibližně čtrnáct a půl tisíce kilometrů zvládne za nějakých třináct hodin a zpáteční jízdenka stojí sto liber. Pokud máte dost peněz a potrpíte si na pohodlí, za sedm set liber můžete mít luxusní dvoulůžkové kupé Grand Class s vlastní supermoderní sprchou. V ceně jízdenky je večeře v jídelním voze, při níž můžete vypít vína, co hrdlo ráčí – pokud možno ne víc, než snesete –, a další den ráno dostanete, rovněž zdarma, teplou snídani.

Ve frontě na jízdenku na vlak Ellipsos Trainhotel jsem si všiml, jak se za poslední roky změnilo složení cestujících – výrazně přibylo mladých lidí. Stále zde potkáte elegantně oblečené postarší dámy, držitele mezinárodní vlakové jízdenky InterRail a spoustu nenuceně působících pánů v oblecích, ale stále častě mezi nimi najdete i mladé páry a rodiny. Jízda vlakem Ellipsos Trainhotel je mimořádný, takřka magický zážitek, o čemž vás snadno přesvědčí i suchá fakta: celoroční, opakuji celoroční obsazenost dosahuje osmdesáti sedmi procent, a pokud chcete jet v létě nebo kdykoli během školních prázdnin, jízdenku si musíte rezervovat s tříměsíčním předstihem – což ovšem není žádná tragédie, neboť tak dostanete nejnižší cenu. Jestliže koupi jízdenky dobře načasujete (a obrátíte se na správného prodejce, například britské zastoupení německých drah Deutsche Bahn), můžete cestovat první třídou za cenu turistické letenky – a to kamkoli po celé Evropě.

Je třeba přiznat, že napjaté očekávání a vzrušení se v tomto případě často mísí s trochou nervozity a obav – zmeškat vlak, když se nemůžete spolehnout na pomoc cestovní kanceláře, není nijak příjemný zážitek, zvláště když navíc cestujete s malými dětmi –, ale jakmile se uvelebíte v kupé, veškeré napětí okamžitě zmizí a na tváři se vám – stejně jako všem ostatním cestujícím – rozhostí spokojený úsměv. Při nástupu do vozu vás uvítá stevard, který si od vás vezme pas (aby vás případně nemusel budit při přejezdu hranice do Španělska), zeptá se vás, kdy budete chtít připravit lůžko a na kdy vám má v restauračním voze rezervovat místo na večeři. Bez ohledu na to, kam právě jedeme, můj syn si vždycky nejvíc užívá právě jízdu „spacím vlakem“. Nejspíš se mu líbí kombinace neobvyklého jídla, zvláštních lůžek a neustále se měnící scenérie nahrazující stereotypní televizní obrazovku. A taky to, že zde neplatí žádná večerka. Ve vlaku se každý řídí svým vlastním rytmem. Mámy a tátové si trochu odpočinou, protože jejich ratolesti nemají kam utéct a není třeba se o ně strachovat. Občasné výlety do jídelního vozu jsou zábavné – zejména s postupujícím večerem a začínající nocí – a v kupé máte dostatek klidu a prostoru k odpočinku, o němž se vám v letadle nemůže ani zdát.

Tentokrát jsem se o standardní čtyřlůžkové kupé dělil s docela neznámými lidmi. Dostal jsem se do něj jako první a se všemi spolucestujícími jsme se pozdravili zdvořilými úsměvy. Nedlouho po mně se objevil silně potetovaný muž s plechovkou piva a nějaký asi patnácti- nebo šestnáctiletý kluk – vypadal dost nervózně a okamžitě po příchodu si začal hrát s tabletem. Starší muž mi nabídl pivo. Rád jsem si ho od něj vzal a ukázal mu svoje čtyři plechovky pod sedadlem. Jednu jsem mu výměnou nabídl. Muž se zasmál, několikrát mě plácl do kolene, cosi zabručel a spokojeně se zabořil do sedadla. Pokud cestujete v lůžkovém kupé, vždycky se vyplatí, když máte něco, čím můžete překonat počáteční rozpaky. Někteří lidé to dost možná berou jako svého druhu bezpečnostní opatření, ale já v tom vidím spíš způsob, jak uvolnit atmosféru. Stačí trocha úsměvu a pár slov a celá cesta je daleko příjemnější. Často se ve vlaku setkáte se studenty cestujícími s mezinárodní vlakovou jízdenkou InterRail; skoro všichni mluví velmi dobře anglicky, což je pro Brita velmi příjemné, i když mnohdy trochu zahanbující – zejména když sám ovládá pouze svou mateřštinu. Na úrovni jazykové výbavy ale vůbec nezáleží – tyhle často všelijak improvizované hovory jsou nedílnou součástí tohoto výjimečného zážitku. Navíc je neuvěřitelné, kolik se toho dozvíte pomocí gest, výrazu tváře a horečného šermování rukama.

Rozhlédl jsem se po kupé a nejvíc jsem se zaměřil na své lehátko. Bylo postarší a místy trochu ošoupané, ale zjevně dobře udržované a čisté. Lůžko zatím nebylo připravené, ale cítil jsem, že se všichni tři těšíme, až se objeví stevard a nachystá nám ho na noc. Objevil se chvíli před tím, než vlak vyjel z Paříže. Vysoukali jsme se jeden po druhém do chodby, kde jsem zaslechl nezaměnitelný americký akcent – o kus dál cestovalo pár mladých lidí z druhé strany oceánu. Je zvláštní, že s mladými Američany se v lůžkových vlacích setkávám poměrně často, ale stejně staré Brity si skoro nevybavuji. Jakmile jsme měli rozestlaná lůžka – na dokonale čisté prostěradlo stevard natáhl zelenou pokrývku a na stolek postavil láhev s vodou a hygienické potřeby –, objevil se odhadem asi sedmdesátiletý Francouz. Nasupeně si prohlížel svou jízdenku a horní lůžko, které mu bylo určeno. (Při rezervaci jízdenky si můžete vybrat, zda chcete spát nahoře nebo dole, kde máte vždy víc prostoru.) Všichni tři jsme mu pomohli zvednout jeho těžký kufr na horní lehátko, načež z kapsy vytáhl balíček cigaret a kamsi zmizel. Znovu jsme ho uviděli až další den ráno.

Následující den jsem se vzbudil v šest hodin. Další dva cestující na protějších lůžkách nad sebou stále ještě spali. Vlak pokračoval dál, kola rytmicky klapala po kolejích a jejich zvuk, který mě před sedmi hodinami tak líbezně uspal, mně stále zpříjemňoval cestu Francií. V jiné situaci by mi tohle vlakové kupé nejspíš přišlo příliš stísněné, možná by mi dokonce připomínalo vězeňskou celu, ale během téhle jízdy Evropou mi naprosto vyhovovalo a paradoxně mi poskytovalo dostatek prostoru k přemýšlení. Pohodlně jsem ležel na zádech, poslouchal rachot kol narážejících na pražce a vzpomínal na svých dvacet let pomalého cestování. Vůbec netuším, kolika lůžkovými vlaky jsem cestoval, ale zcela jasně si pamatuju na ten první – na noční rychlík z Benátek, jímž jsem se v roce 1994 vydal do Prahy.

Spolu s kamarádem Henrym jsme putovali Evropou – samozřejmě s mezinárodní vlakovou jízdenkou InterRail v kapse – a celou noc se tísnili na podlaze v uličce jednoho z vagónů, kde jsme neměli dostatek místa na nohy, takže jsme si je střídavě natahovali do maličkého záchodku s permanentně protékající toaletou. Měli jsme za sebou zhruba měsíc na cestách starým kontinentem: vlakem a také stopem jsme projeli Francií, Itálií, Českou republikou a Holandskem; viděli jsme mimo jiné Florencii, Prahu a Amsterdam. Velmi rádi jsme jezdili nočními vlaky, což mělo v té době také nezanedbatelný praktický význam – večer jsme nasedli do kupé (někdy jsme se museli spokojit se zmíněnou chodbičkou) a ráno se probudili v další zemi, aniž bychom museli platit za nocleh. Měli jsme velmi málo peněz a jen matnou představu, proč se vlastně plahočíme z místa na místo – ve skutečnosti mám podezření, že hlavním důvodem byla snaha odškrtnout si pár položek na dlouhém seznamu vyhlášených turistických destinací. Jedna věc mi ale byla od samého počátku jasná: tahle cesta mě jednou provždy změní.

Spokojeně jsem odpočíval na svém lůžku v kupé nočního rychlíku a probíral se více či méně zasutými vzpomínkami. Neměl jsem k dispozici žádné fotografie, takže mi nezbývalo než spolehnout se na útržky obrazů a výjevů, které mi ulpěly v paměti. V podobných situacích si nemůžete svobodně vybrat, co přesně se vám vybaví, a stejné to bylo i tentokrát. Jako první se objevila vzpomínka na pěší túru venkovskou cestou jižně od Lyonu. Bylo brzy po ránu a strašné horko. Mířili jsme do kempu, od něhož nás dělilo dobrých patnáct šestnáct kilometrů. Na zádech jsme táhli neskutečně těžké batohy plné věcí, o nichž jsme se domnívali, že bychom je mohli potřebovat, i když u poloviny z nich jsme o jejich skutečném smyslu a významu neměli nejmenší ponětí. V kapse jsme měli pár franků, povětšinou jsme stopovali, orientovali se pomocí silničního atlasu, jenž nám poskytoval jen velmi matnou představu, kde se právě nacházíme, a neměli jsme žádný záložní plán pro případ, že bychom se dostali do skutečně vážných potíží nebo nedejbože maléru. Mobilní telefony byly v té době velké a těžké jako cihla a vlastnili je pouze bankéři v tmavých oblecích a dokonale nažehlených bílých košilích s naškrobenými límečky, takže jsme byli odkázáni jen sami na sebe a na svou směšnou mapu. S okolním světem jsme neměli prakticky žádný kontakt. Asfaltová vozovka, po níž jsme se plahočili, byla pokrytá silnou vrstvou prachu. Přestože začínalo září a bylo po ránu, nepříjemně pálila pod nohama. Měli jsme s sebou zásobu vody, ale netušili jsme, jestli nám vydrží až do cíle. Přiznávám, že jsem postrádal rodičovskou oporu a hodně se mi stýskalo po domově, což se projevilo přehnanou zodpovědností přerůstající místy až v posedlost. Myslím, že Henry se cítil úplně stejně. Oba jsme se pravidelně mazali opalovacím krémem – zejména na zátylku, kam nám pražilo slunce – a mlčky pokračovali k vyhlédnutému kempu. Měli jsme za sebou teprve první tři dny našeho velkolepého dobrodružství a byli jsme neskutečně daleko od důvěrně známých míst. Zcela jasně si vybavuju pocit neskutečně hrůzy, jenž se mě zmocňoval při pohledu do neznáma. Provázela nás neustálá hrozba porážky, nuceného návratu – objevila se pokaždé, když něco dokonale nevycházelo podle našich velkolepých očekávání.

Zastavovali jsme na křižovatkách a dlouze diskutovali, kudy dál. Neměli jsme nikoho, kdo by přispěchal s pomocí a radou. Museli jsme se spolehnout jen na sebe. Posadili jsme se na batohy a usrkli trochu zbývající vody. Já jsem si ubalil cigaretu. Po silnici za celou dobu neprojelo jediné auto, jehož řidiče bychom mohli požádat o svezení. Vysíleni jsme si našli trochu stínu a na chvíli si zdřímli. A pak se nás zmocnila naprostá panika – vypili jsme poslední kapku vody. Bezradně jsme stáli na místě a nevěděli, co dál. Bylo ale zvláštní, že čím silnější strach se mě zmocňoval, tím jasněji jsem si uvědomoval, že všechno dobře dopadne. Dostali jsme se na samotné dno, horší to snad už ani být nemohlo – stáli jsme uprostřed neznámé pustiny, škvařili se v nepředstavitelném vedru a k tomu neměli co pít, ani představu, kam se vydat –, ale já kromě nejistoty cítil i zvláštní klid, jaký jsem nikdy předtím nezažil. Ztuhlá ramena se začala pomalu uvolňovat. Nejistě jsme se na sebe usmáli a pak se začali hihňat jako dvě školačky. Uvědomili jsme si, že přesně o tohle nám oběma šlo. Tenhle pocit jsme hledali. Vůbec poprvé v životě jsme si připadali svobodní – poprvé jsme získali představu, co přesně tohle zvláštní, nesmírně lákavé slovo znamená. Necítili jsme žádný tlak, žádnou zodpovědnost. Když jsme se rozhlédli kolem sebe, místo výhledu na kariéru jsme viděli jen prázdný obzor. Nemuseli jsme se trápit, zda splníme očekávání našich blízkých a okolí, nemuseli jsme se trápit budoucností a tím, jak ji zvládneme.

Nakonec jsme narazili na hlavní silnici a pustili se do stopování – rozverně a v dobré náladě. Spokojeně jsme se smáli a vymýšleli různé skopičiny, jimiž jsme chtěli přilákat pozornost projíždějících řidičů. Po chvíli mě napadlo, že bychom to mohli zkusit jako John Cusack ve filmu Sure Thing, jehož hlavní hrdina v zoufalství klekne na vozovku a se sepjatýma rukama prosí o svezení. Henry tvrdil, že jsem se nejspíš z horka pomátl, ale sotva jsme se ocitli na kolenou, ozvalo se skřípění brzd a kousek od nás zastavilo auto, jehož majitel se rozhodl vyslyšet naši prosbu. Byla to stará rachotina, jejíž interiér vypadal, jako by ji majitel připravoval na vrakoviště. Seděl jsem na sedadle spolujezdce a konverzoval s řidičem – klukem zhruba našeho věku –, od něhož jsem se dozvěděl, že auto vyrobili v roce 1975, takže bylo stejně staré jako já.

Vzpomínky a pocity, které se mi vracely během noční jízdy lůžkovým vlakem, byly daleko živější a v mnoha směrech „pravdivější“ než fotografie z mých početných cest. Z těch nejstarších na mě pokaždé kouká vyzáblý kluk, v němž byste rozhodně nehledali sportovce – jako jedna z prvních se mi obvykle vybaví fotka, na níž mám na nose sluneční brýle a nervózně si koušu nehty. Prostě vypadám hloupě. Současně si ale pokaždé vzpomenu na mladého T. E. Lawrence, jenž se stejně jako já nechal vést svou zvědavostí a touhou po dobrodružství – i když uznávám, že ta jeho byla nepoměrně dramatičtější. Když si chci připomenout své cestování, nikdy se nespoléhám na fotografie. Ty nejdůležitější zážitky – to, jak jste se cítili a co jste se během cesty naučili – se nejlépe uchovají v hlavě, kde, aniž byste o nich věděli, vydrží řadu let. Pokud jste zažili něco důležitého, určitě na to jen tak nezapomenete. Často se stává, že si nemůžete vybavit, proč by měla být vzpomínka, která se vám vynořila před očima, tak důležitá – vždyť šlo o docela banální příhodu –, ale nakonec na to pokaždé přijdete.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Líný cestovatel.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.