.

The Bloodletter’s Daughter

Copyright © Linda Laffertyová, 2012

Translation © Jan Kozák, 2013

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2013

ISBN 978-80-7462-462-9

.

Věnuji svým drahým rodičům Fredovi a Betty Laffertyovým,

kteří svou dceru uvedli do kouzelného světa knih.

PODĚKOVÁNÍ

V první řadě chci poděkovat svému manželovi, spisovateli a redaktorovi Andymu Stoneovi. Za těch sedmadvacet let, kdy se mnou věrně trpěl kvůli zamítavým reakcím vydavatelů.

Piš prostě dál, radil mi. Spisovatel píše.

Andy, můj „prubířský kámen“, mě naučil dobře psát jednoduše proto, že jsem psala dál… a milovala jsem spisovatelské umění a řemeslo bez ohledu na to, jestli mě vydávali, nebo ne. Výsledkem této lásky je Lazebníkova dcera.

Děkuji svým rodičům, Fredovi a Betty Laffertyovým, kteří své děti už od útlého věku učili lásce ke knihám. Jsme rodina čtenářů.

Tento román by nikdy nevznikl bez rozsáhlého předběžného výzkumu. Ráda bych poděkovala překladatelům a svým českým přátelům, kteří mi nabídli pomoc. Děkuji vám, Zuzano Petrásková, Jirko Václavíčku a Mirko Gamarrová. Můj dík patří také Jakubu Ripplovi za to, že mě s typickou českou pohostinností ubytoval ve svém malostranském hotýlku Dům u velké boty. Scenárista Vladimír Vojíř mi pomohl získat DVD se svým dokumentárním filmem o donu Juliovi a Markétě Pichlerové, který natočil pro Českou televizi. Děkuji Vladimírovi i České televizi za tento cenný zdroj informací.

Jako spisovatelka jsem zažila vrcholný okamžik, když jsem držela v rukou Šifrovanou knihu divů (Voynichův rukopis). Za tuto příležitost nesmírně děkuji Marty Flugovi, prezidentu Yaleovy univerzity dr. Richardu Levinovi a Yaleově univerzitě jako takové. (Beineckova knihovna vzácných knih a manuskriptů je opravdu kouzelná.)

Za pomoc děkuji i dalšímu jejímu absolventovi Jonathanu Roseovi.

Fotografce Noře Fellerové (NoraFeller.com) jsem vděčná za mimořádně zdařilé autorské portréty. Můj bílý ovčák Rosco ti posílá „lízaneček“ na tvář, ať se ti to líbí, nebo ne.

Psaní je samotářská činnost, ale neobešla se bez veledůležité podpory mých několika přátel. Děkuji ti, má drahá sestro Nancy Elishová, že po mně přečteš každé slovo, které napíšu. Tvá víra a láska k mým knihám mi během těch necelých tří dekád pomohla překonat nejtemnější hodinky.

Z dalších svých kamarádek a čtenářek bych ráda vyzdvihla Sarah Kennedy Flugovou, Anne Fitzgibbon Shustermanovou, Luciu Carettovou, Judy Sharpovou a Elizabeth Haas Whiteovou. Děkuji vám, drahouškové, za vaši letitou podporu a pomoc.

Caroline Leavittové děkuji za to, že se jako svěží vítr přihnala do mého života a podepřela mě v době, kdy jsem se nemohla vzpamatovat z ran vydavatelské mašinérie. Caroline, jsi nadaná spisovatelka a opravdu výjimečná lidská bytost. Bůh ti žehnej.

Děkuji Davidu Forrerovi, který se mnou spolupracoval na prvních verzích této knihy.

Má redaktorka Melody Guyová vedla mou ruku při úpravách díla nanejvýš jemným a nápomocným způsobem. Moc ráda jsem s ní pracovala. Chovala jsem absolutní víru v její úsudek a snažila se vyhovět jejím očekáváním. Děkuji ti, Melody.

Jessica Foglemanová, jež prováděla recenzi rukopisu, přispěla svými rozsáhlými odbornými znalostmi, kterých si nesmírně cením.

Svému autorskému týmu, Danielle Marshallové, Nikki Sprinklové, Jessice Poorové a Gracie Doylové (PR), jsem velmi zavázána za to, že čtenářům pomohly knihu objevit.

Děkuji také pracovníkům agentury Gelfman Schneider, kteří mi pomáhali ve všech možných věcech, zejména Victorii Mariniové a Cathy Gleasonové.

Produkčnímu oddělení vzdávám dík za jeho přepečlivou práci.

Má neskonalá vděčnost patří Betsy Robbinsové a agentuře Curtis Brown za zprostředkování překladatelských práv do jiných zemí.

Zvláštní dík chci vyjádřit nadaci Aspen Writers’ Foundation, zejména její výkonné ředitelce Lise Consigliové, vedoucí programového oddělení Natalii Lacyové, viceprezidentce AWF Board Julii Comins Pickrellové, všem členům dozorčí rady AWF a zakladateli nadace Kurtu Brownovi. Každoroční účast na konferencích a letních seminářích Aspen Writers’ se nakonec vyplatila! Miluji vaše červnové semináře a setkání talentovaných spisovatelů, kteří se dělí o své zkušenosti a umění. Aspen Summer Words je vskutku „Mekkou spisovatelů v horách“.

Umělecké oddělení Amazonu, klobouk dolů! Váš návrh obálky mě skutečně ohromil.

Vřelý dík patří mé akviziční redaktorce Lindsay Guzzardové, která v Lazebníkovu dceru pevně věřila. Jsi dobrou vílou této knihy, Lindsay, děkuji ti za tvou vytrvalost a nezlomnou víru. A nakladatelství Amazon Publishing – tvým přičiněním tahle kniha vznikla. Děkuji vám všem, že jste to se mnou zkusili.

A konečně vzdávám dík své úžasné agentce Deborah Schneiderové, která mě po osmnáctileté absenci přijala zpátky jako klientku a zajistila ideální prostředí pro zrození tří knih najednou. Chai, Deborah. Chai.

PROLOG

Malý Giuglio a Šifrovaná kniha divů

V tom děsivém svazku se ukrývá mystérium všech mystérií!

– Sir Walter Scott

V únoru roku 1599 v Praze vůbec nenapadl sníh. Místo něj v jednom kuse pršelo a do morku kostí zalézal krutý chlad. Ledové zimní deště šířily ponurou náladu po celém království, od hustých saských hvozdů na severu pod Drážďany až po temné hřebeny staré Šumavy čnící severozápadně nad Vídní, mezi léčivými karlovarskými prameny na západě a podmáčenými borovými lesy na severovýchodní hornaté hranici s Polskem. Všude se lidé s bolavými klouby útrpně ploužili blátem a toužili po vydatné pokrývce čistého bílého sněhu.

Kapky studeného deště ulpívaly na oknech Pražského hradu, královského sídla, které se tyčilo nad starobylým městem. Spojovaly se do stříbrných pramínků a pozvolna stékaly po hrbolatém křišťálovém skle.

V komnatě za mahagonovým stolem seděl chlapec přibližně ve věku třinácti let. Bradu si podpíral dlaněmi a mezi jeho lokty spočívala otevřená kniha. Na hebký, ale už značně křehký velínový papír béžové barvy dopadalo světlo z kouřící lojové svíce. Bylo teprve časné odpoledne. I přesto si musel hoch zapálit svíčku, neboť v slabém a mdlém zimním světle, které se tlustými okny jen stěží prodíralo dovnitř, nešlo dost dobře číst.

Ačkoliv o nějakém čtení stejně nemohlo být řeči. Vždyť tuhle knihu ještě nikdo nedokázal rozluštit.

Mladík upřeně hleděl do knihy a vůbec nevěděl o světě. Chvílemi si z očí odhrnul medově zbarvené vlasy, které mu na hlavě rašily v nepoddajných kadeřích. Jeho oči měly modrozelený odstín jako vody severního Jadranu.

Jmenoval se Giuglio. Drahocennou knihu studoval v komnatách své matky, jelikož prostředí královských jeslí bylo moc hlučné na to, aby v něm se svou citlivou povahou vydržel. Dnes ráno přemluvil nebo spíše uprosil svého dědečka Jacopa Stradu, kurátora obrovské a bohaté sbírky králových kuriozit, aby mu ten nesmírně vzácný svazek zapůjčil. Jeho stránky byly popsány nedobytnou šifrou, o původu kolovaly jenom tajuplné zvěsti. Giuglio si znovu odhrnul neposlušné vlasy z čela a sklonil se nad podivnými barevnými ilustracemi.

Nejvíc ho zaujaly obrázky lázeňských společnic, které se úplně nahé koupaly v kádích se zelenou vodou. Máma si ho kvůli tomu dobírala, prý z něj roste muž, a tak není divu, že ho přitahují jejich bílá ňadra.

„Je to přirozené, Giuglio,“ říkala a něžně ho hladila po vlasech. Jako milenka Rudolfa II. rozuměla těmto věcem víc než dobře. „Však si už brzy do nějakých pražských lázní zajdeš a tam si společnice prohlédneš na vlastní oči.“

Giuglio se zamračil a odtáhl se. Jeho matka si to vyložila špatně. Nebyl posedlý nahými ženštinami, ale tajemstvím. Věřil, že ty rozesmáté ženy něco vědí, hlavně ta jedna se štíhlým pasem, která se ze stránky dívala přímo na něj. To ona jistě střeží klíč ke všem záhadám! Kdyby tak mohla promluvit.

Přivřel oči a usilovně se soustředil. Ten šum, co slyší v hlavě, nejsou to hlasy těch lázeňských společnic? Ne. Po páteři jako by mu náhle sklouzl blesk. Jeho tváře ztuhly a začalo v nich pocukávat, chvěly se jako syrové vejce rozklepnuté na rozpálený omastek.

A vzápětí po blesku mu zahřmělo v hlavě. Nebyl to hlas.

Ještě ne.

Bylo to zdrcující nutkání, šílená touha páchat hrozné věci, tak hrozné, že by se jeho krásná matka na místě rozplakala. Nejraději by jí řekl, že je kurva. Ano, kurva! To slovo se mu už už dralo na jazyk, vyšpulilo rty a hrozilo, že z něj vyletí ven. Kdyby se Giuglio narodil jako syn právoplatné Rudolfovy manželky, jednoho dne by mu spadla do klína celá habsburská monarchie. Jenom jemu.

Kurvo!

Začalo mu cukat levé oko. Musel na něj zatlačit prsty, aby protivnou křeč zastavil.

Podíval se na okno, do nějž bubnoval déšť. Těžké kapky stékaly po skle, jako kdyby ho olizovaly. Stíny stružek dopadaly na holou omítku mezi gobelíny a přízračně se chvěly. Připomínaly spleť žil plných vroucí tekutiny, přestože se venkovní teplota blížila bodu mrazu.

Pojednou se rozjasnilo a zimní světlo dopadlo na jeho matku. Ležela na posteli ozářená paprskem, jenž se na chviličku prodral z nalitých šedých mračen. Giuglio si prohlížel její profil, dokonale bílou kůži a zaoblené poprsí, které tak poblouznilo krále, že plnil královské jesle vřískajícími haranty. Její oči vypadaly jako dva akvamaríny zasazené v mokrém skle. Natočila hlavu a pohlédla na své lesklé černé kadeře, které měla na temeni podchycené slonovinovým hřebínkem.

Do pokoje vešel sluha s psaníčkem od krále. Giuglio opět sklonil hlavu nad úchvatnými kresbami. Jedno oko si zakrýval dlaní, aby necukalo. Pohledem klouzal po zelené kaskádě. Voda měla stejnou barvu jako v kádích, kde se ženy koupaly. Protékala podivnými válci a dole vyvěrala do jezírka, kde dováděly další ženy.

Nepřipomínají ty kádě části dalekohledu, který vymyslel pan Galileo, aby mohl zkoumat hvězdnou oblohu? Zajímavý postřeh. Giuglio se natáhl přes stůl ke štosu pergamenů, aby si ho zaznamenal.

„Ach, benissimo!“ vykřikla Anna Maria, když si psaníčko přečetla. „Přijde tě navštívit tvůj otec.“

Giugliovi ztuhla ruka nad stolem.

„Král přijde sem? Teď?“

Ucítil, že škubání pod kůží prudce zesílilo. Rychle si začal sbírat své poznámky.

„Ano, miláčku. Chovej se slušně, ať na tebe můžu být hrdá. Víš, jak tě zbožňuje. A prosím tě, nechovej se tak – divně, tesoro.“

„Ale mami! Přece víš, jak je na mě protivný.“

„Ne, ne, Giuglio. Často se chlubí tím, jaká tě po jeho boku čeká budoucnost! Jednoho dne mu budeš pomáhat ve vladařských věcech. Udělá z tebe vládce Sedmihradska, sám mi to řekl. Snaž se ty jeho nálady brát s rezervou. Může za to ta jeho melancholie, že nevidí svět kolem právě růžově. Ale ty jsi jeho pokladem, věř mi, figlio mio.“

Vtom někdo rázně zaklepal na dveře.

„Král,“ ohlásil sluha a rychle ustoupil stranou.

Vešel Rudolf II. v elegantním dlouhém plášti, s křiklavým perem zastrčeným v sametovém klobouku. Při pohledu na překrásnou metresu, jak si hoví na lůžku a češe si dlouhé vlasy, se po jeho tváři pomalu rozlil úsměv. Její modrozelené oči ho vábily jako drahokamy.

„Anna Maria, vypadáte úchvatně,“ zavrčel. „Nech nás o samotě!“ osopil se na sluhu.

Muž se spěšně uklonil a vycouval ze dveří. Ozvalo se hlasité cvaknutí mohutné západky.

„Hmmm,“ vydechl Rudolf. Přistoupil k posteli, sebral jí slonovinový hřeben a zahodil ho, až zarachotil na podlaze. „V návalu vášně ti tak zacuchám vlasy, že je nerozčeše žádný hřeben na světě!“

A začal si dychtivýma rukama rozvazovat kalhoty. Díval se upřeně jen na ni.

„Zadržte, Vaše Veličenstvo! Prosím! Copak jste si nevšiml, že u stolu je Giuglio?“

Rudolf se otočil a spatřil Giuglia. S psacím brkem seděl nad archy pergamenů, po ruce přichystaný savý papír a kalamář.

Král rozmrzele vzdychl a potlačil nával chtíče. Sedl si na milenčinu postel, opřel se zády o hedvábné polštáře a prohlížel si svého syna. Čekal, až vášeň poleví.

Před svými dětmi by se neměl takhle znemožňovat žádný muž. Co teprve král.

Giuglio, jeho prvorozený a nejdražší syn. Po své italské matce zdědil krásu i divokou povahu. Rudolf svého Giuglia zbožňoval a neskutečně rozmazloval. Zajistil mu ty nejlepší učitele, kupoval pro něj drahé koně a šaty – a pořídil mu i sbírku velmi cenných hodin.

Ke své potěše si král velmi dobře všiml, jak chlapce ty složité tikající mechanismy fascinují. V palácových jeslích co chvíli nějaké hodiny rozmontoval a vysypal jejich kovové útroby na zem. Byl geniální – podobně jako já, pomyslel si Rudolf spokojeně –, což se mimo jiné projevovalo v jeho mechanicky přesném uvažování. Celé hodiny se král dokázal dívat, jak si jeho klučina hraje, jak usilovně hloubá nad všemi těmi drobounkými součástkami. Dokázal každý časoměrný přístroj rozebrat a zase ho bez chybičky složit.

Teď se však choulil nad něčím, k čemu potřeboval psací stůl. Hodiny to nebyly.

„Chlapče, co to tam máš? To je nějaká kniha?“

Giuglio těžce polkl. Snažil se umlčet ty hlasy – ne, to šílené nutkání! – v hlavě.

Teď ne!

„Šifrovaná kniha divů,“ odpověděl. Mimoděk zatnul pěst a zase ji povolil.

Rudolf přimhouřil oči. „Řekl jsem Jacopovi, že má tu knihu držet pod zámkem a osobně na tebe dohlížet, pokud ti ji svěří ke čtení. Kde je můj antikvář?“ zařval náhle.

Anna Maria rychle sklouzla z postele a položila králi ruku na rameno, aby ho uklidnila. Ten se však zvedl a zamířil k jejich synovi.

„Zapomínáte, že jsem dcera signora Strady, Vaše Veličenstvo. Na jeho vnuka při práci mohu dohlížet i já.“

Král pod jejím dotekem trochu zjihl a ve svalech na rameni ho příjemně zamrazilo. Ale pak si uvědomil, že ta kniha patří mezi jeho nejvzácnější poklady.

„Při práci? Při jaké práci?“

„Giuglio, ukaž panu králi své tabulky a grafy.“

Giuglio odevzdaně kývl a zhluboka se nadechl, aby se přestal chvět. Začal neochotně rozmotávat pergameny, které před chvílí odložil.

„Ach, Vaše Veličenstvo! Giuglio se pokouší rozluštit tu knihu,“ řekla jeho matka. „Je to moc chytrý chlapec!“

Král si jen přezíravě odfrkl.

„Luštěním téhle šifry jsem pověřil snad každého lingvistu, matematika a alchymistu v zemi. Za třináct let nikdo s ničím nepřišel. A teď nám její tajemství předloží na talíři tenhle kluk?“

Přesto bylo vidět, že krále přemohla zvědavost. Nakoukl na synovy poznámky a uviděl matematické tabulky, řady čtyřúhelníků, složité grafy protnuté spoustou čar a na okrajích stránek cizí slova, jimiž chlapec doplňoval své poznámky. Rudolf v duchu pyšně konstatoval, že mu to připomíná jeho vlastní alchymické komentáře a práce dalších moudrých mužů, kteří byli třikrát i čtyřikrát starší než jeho syn.

„Copak je tohle?“

„Porovnávám užití symbolů ve všech evropských jazycích,“ odpověděl Giuglio. Jeho zelené oči se horečně leskly a rozpraskané rty se mimovolně pohybovaly. Rudolfovi připomněl některou z jeho natahovacích mechanických hraček. O šifrované knize divů chlapec moc rád a náruživě mluvil. V takových chvílích ovšem nejvíc vycházel najevo jeho zvláštní povahový rys, kterého se matka děsila – Giugliovo chování zavánělo habsburskou vyšinutostí.

„Spousty a spousty významů,“ pokračoval Giuglio a do toho divoce gestikuloval rukama. „Opakující se kombinace písmen. Některé jsou jen na začátku slov, jiné pouze na konci a další zase výhradně uprostřed. Královský výrobce šachů, ten Saracén, říká, že je to typická vlastnost arabštiny. Podobně by to prý mohlo být i v hebrejštině, ale o tom se musím ještě poradit s nějakým vzdělaným Židem. Napadlo mě, že až se příště uvidíte s rabínem Löwem a budete se zase bavit o kabale, mohl bych –“

„Cože!“ zaburácel král. Giuglio vrazil hlavu mezi ramena a zvedl ruku, aby se chránil. „Můj syn se chce radit s Židem? Víš, jakou škodu bys tím mohl napáchat? Taková pitomost! Kdyby katolíci nebo protestanti viděli, že se habsburský vládce radí s Židem, šli by mi po krku!“

„Ale otče! Sešel bych se s ním tajně, zrovna když bude u dvora –“

„A neříkej mi otče!“ vyprskl král a vrazil synovi pohlavek. „Pakuj se odsud, a na tu knihu mi už ani nesáhneš! Měl by ses poflakovat po ulicích a hýřit v krčmách, nebo aspoň lovit v lese – a ne se tady hrbit nad knížkou jako nějaký neduživý, vykleštěný asketa, co se pořád drží máminých sukní!“

Král svému synovi ublížit nechtěl. Ale ohnivý temperament převážil nad otcovskou láskou a opatrností a Rudolf jej uhodil do tváře takovou silou, až jeho prsteny zazvonily o zuby. Giugliovi se vyřinula do pusy krev. Utřel si ji rukávem a na modrém saténovém kabátci zůstala rudá skvrna.

„Ach Giuglio, drahoušku, ty krvácíš!“ vykřikla Anna Maria. Přiběhla k němu a přitiskla si jeho hlavu na prsa.

„Nech ho být!“ soptil Rudolf vztekle a zároveň zklamaně. „Jen se podívej, jak je slabý a poděšený, a ty ho jen hýčkáš a rozmazluješ! Trocha krve mu jen prospěje, krucifix! Měl by mě prosit, abych mu dovolil uštvat jelena, kance nebo medvěda, a ne si tady krátit dlouhou chvíli u knížek jako nějaká holka!“

Giuglio si připlácl ruce na uši. Kniha byla jeho jediná záchrana před těmi ohavnými vidinami a nutkavými hlasy. Otec ho popadl za ruce a silou je odtáhl od hlavy.

„Poslouchej mě! Jak se opovažuješ zakrývat si uši, když s tebou mluví tvůj král? Měl by ses honit za ženskýma, nasávat po hospodách a pořádně si užívat. Začni se konečně chovat jako chlap, ať na tebe můžu být hrdý! Zatraceně, vracej se domů celý od krve, ať už bude ze zabitého medvěda nebo z pouliční rvačky!“

Otočil se zpátky ke své metrese a znechuceně se zamračil.

„Na toho padavku vrčí i můj nejlepší lovecký pes! Ta němá tvář to pozná. Ví, že v sobě nemá dost odvahy a mužnosti na to, aby si zjednal respekt ani mezi psy!“

„Vaše Veličenstvo, prosím, zapřísahám vás. Vždyť je to pořád ještě kluk!“

„Táhni mi z očí, kluku! A ty, ženská, mazej do postele, kam patříš! Načekal jsem se už dost – teď si s tebou užiju!“

Giuglio s rukou přitisknutou na tváři vyběhl z komnaty ven. Z poraněné tváře mu do pusy pořád tekla krev. Vyřítil se z hradu a utíkal přes nádvoří a krytý most směrem ke stájím. Tam přiběhl za svým nejmilejším poníkem a klekl si před ním na slámu. Potom se té hodné klisně vyplakal do hřívy, aby ho nikdo neviděl.

Jenže na útěku před otcovým hněvem zapomněl ovládat svůj vlastní hněv a až teď si náhle uvědomil, že na něj opět dorážejí ty hlasy. Ano, byly to hlasy, teď už jim i rozuměl. Sršela z nich nenávist a zášť. V posledních měsících se vracely stále častěji a on je nijak nedokázal umlčet. Úleva přicházela pouze ve chvílích, kdy se mohl ponořit do studia té tajuplné knihy.

Teď však nebude mít knihu a tím pádem ani klid. Giuglio zatnul zuby a vnímal chuť krve v puse. Byla slaná a taky trochu kyselá a vzadu na patře se s ní mísila hořká, jakoby sirná pachuť žluči.

Hlasy ho ponoukaly, aby dělal věci. Strašné, ukrutné věci. A nechtěly s tím přestat. Zněly v jeho hlavě čím dál hlasitěji.

Chuť krve mu pořád ulpívala na jazyku, dokud si na ni po chvíli nezvykl. Dokonce si ji začal vychutnávat. Současně cítil, jak se ho zmocňuje stále větší hněv, proudí v jeho žilách jako jed. Opět se zaměřil na hlasy. Chvíli je poslouchal a vtom mu došlo, že ty hlasy jeho hněvu rozumí.

Giuglio vyplivl krev z pusy a zamířil zpátky na hrad. Vyhledal ministra Rumpfa, otcova nejdůvěrnějšího poradce, a stroze mu oznámil, že chce navštívit lázně za Vltavou, dům, který stojí hned za obezděnou židovskou čtvrtí.

„Dovolím si předpokládat, že to není za účelem koupání.“ Ministr Rumpf významně povytáhl obočí.

„Mému otci to udělá radost,“ vyrážel ze sebe chlapec, jako kdyby plival hořká semena. Rumpf smutně pokýval hlavou, protože věděl, že je to pravda.

Té noci přišel Giuglio o panictví s krásnou lázeňskou společnicí, která svýma šikovnýma rukama a bujným poprsím přivedla jeho mladé tělo do veliké extáze. Když s ním skončila, a on s ní, dychtivě posbírala lesklé zlaté mince, které po ní hodil, a schovala si je do koženého měšce zdobeného krajkou. Pozdě v noci se podroušený Giuglio vrátil domů v Rumpfově kočáře. Byl cítit pivem, svým vlastním semenem a štiplavými výměšky ženy nejméně dvakrát starší než on.

Druhý den ráno našli králova nejlepšího ohaře mrtvého. Někdo ho ubodal k smrti přímo v královském psinci a jeho krvavé vnitřnosti roztahal po slámě.

.

DÍL I.

PŘED PÁDEM

.

KONEC JARA ROKU 1605

KAPITOLA 1

Mušle z Českého Krumlova

Veřejné lázně na řece Vltavě měly světle žlutý odstín, jenž upomínal na barvu zimního slunce. Ve městě Český Krumlov stály už téměř tři staletí, vklíněné mezi úzkými, na sebe natěsnanými domy, které vypadaly jako prsty v zaťaté pěsti. Za celých tři sta let se určitě nenašel nikdo, kdo je nenáviděl tak zuřivě a vehementně jako Markéta Pichlerová. Mladé lázeňské společnici vadilo na tom bledém žlutém domě mnoho věcí. Ze všeho nejvíc však nesnášela povolání, pro které se bohužel narodila.

Nicméně Markéta nebyla z těch, kteří se jen tak poslušně smíří s životem a tím, co jim nadělil. Když ji místní chlípníci viděli vyrůstat v krumlovských ulicích, mlsně se olizovali. Lačnýma očima hltali křivky jejího těla, jako kdyby sledovali mladé tele, jak pěkně přibírá na váze. Markéta si jen odhrnula vlnité vlasy z očí, jež měly barvu bouřkových mračen, a s vystrčenou bradou ty nestydaté pohledy opětovala. Přitom odhalila souměrný srdcovitý obličej a ruměná líčka, která ve zlosti zrudla ještě víc.

Barva jejích tváří kontrastovala s nepoddajnými kadeřemi. Jako se někdo narodí s odlišně zbarvenými očními duhovkami, tak i Markétiny vlasy hrály různými tóny. V jejích rusých, zlatých a kaštanově hnědých pramíncích se odrážely barvy českého podzimu.

Nejzajímavější na ní byla její brada. Ne že by ji měla příliš velkou, ale vyzařovala z ní síla a odhodlání – její hlavní povahové rysy. Přes dobře míněné rady ostatních ji vždycky zvedla, překonala vlastní strach a dál kráčela životem. Lidé, kteří ji dobře neznali, jen žasli nad její otevřeností a upřímností.

Pouze jeden člověk na světě předčil Markétu svou vášní a odhodláním. Byla to její matka Lucie Pichlerová, která lázně řídila.

Markéta se narodila v manželství Lucie s lazebníkem Zikmundem Pichlerem. Ten při svém povolání zároveň provozoval řemeslo ranhojiče.

Lazebník se v Čechách těšil velké úctě. Muži i ženy horentně platili za jejich služby, jež obnášely i pouštění žilou. Když Markéta pomáhala tatínkovi při práci, vždycky na to byla velmi pyšná. S vážnou tváří přidržovala drahé keramické nádoby, do kterých otec upouštěl pacientům krev. Stejně dobře jako on znala všechny cévy v těle a věděla, kde nejlépe nahmatat tep. Uměla sbírat pijavice v přírodě a také s nimi odborně zacházet. Sama by je mohla pacientům přikládat, jen kdyby bradýřsko-lazebnický cech umožnil vykonávat toto ctihodné řemeslo ženám.

Bohužel, na tenhle způsob obživy mohla zapomenout, a s ním i na všechny ostatní. Jako dcera české lázeňské společnice byla i Markéta odsouzena k tomu, že z ní bude zase jen další lázeňská společnice. Stala se něčím jako otrokyní v podniku, který vedla její matka Lucie. Její povinností už navždy bude koupat krumlovské měšťany a obšťastňovat jejich mužskou část. Nadržení chlapi platili za lázeňské společnice ještě víc než za léčbu pijavicemi. Honili se za stříbrnými tolary, div se nepřetrhli, aby si koupili jejich přízeň a mohli se těšit na to, jak ženská ruka sklouzne do těch správných míst.

Markéta se děsila dne, kdy i ona bude na prodej. Bylo jí patnáct let a v tom věku by už dívka jako ona měla mít stálého zákazníka. Očekávalo se od ní, že si na své živobytí vydělá sama. Matka na ni už přes dva roky naléhala, aby začala prodávat své mladé tělo a tím vypomohla rodině. Dávno dosáhla věku, kdy děvče z lázní začne bavit muže, kteří tam docházejí, a přijímat projevy jejich přízně. Ale Markéta všechny tyhle řeči ignorovala.

Od dvanácti let jí muži mačkali prsa, sotva trochu vyrašila, a rukama jí zajížděli pod koupací košilku. A ona je odháněla, dokonce jednou nějakého zvlášť dotěrného chlapa opařila vřelou vodou. Matka ji surově štípla do ramene a řekla, že už není dítě, které potřebuje chránit, ale mladá žena, kterou by muži měli obdivovat a taky – samozřejmě za peníze – sem tam polaskat.

Markéta časem pochopila, že to zkrátka patří k jejímu životu lázeňské společnice. Nechat si líbit nějaké to sáhnutí, zvlášť když se páni rozparádili po pivu a medovině, které jim prodávala Lucie. Věděla, že jejím úkolem je pobyt v lázních hostům „zpříjemnit“.

„Markéto! Co nám to udělá, když v lázních mužskému trochu ulehčíme jeho těžký život?“

Co nám to udělá, když si zasloužíme tuzér a trochu té přízně pro Pichlerovu rodinu, říkala si Markéta v duchu. Lucie pak za tyhle tuzéry kupovala na tržnici lepší maso. Měla jedno velmi přísné pravidlo, že hoši Markétina věku nesmějí na její dceru ani sáhnout, protože jsou to pošetilci bez budoucnosti a jejich náklonnost je akorát tak pro kočku.

„Já vím, že po tobě šílí, ale v kapse nemají ani vindru. Chtěli by ty své chamtivé pracky natahovat až k nebi,“ říkala Lucie, aby dceři zalichotila. „Je načase, aby sis našla bohatého zákazníka. Nějakého zámožného měšťana nebo kupce. Lepší bude rovnou dva, protože pak spolu začnou soupeřit o tvoji přízeň a cena zákonitě stoupne.“

Markéta občas přemýšlela nad tím, jak se její matka dala vůbec dohromady s otcem. Byl sice členem cechu, ale jako bradýř a lazebník se nepočítal mezi vážené měšťany. Matka i otec tvrdě dřeli, aby měli co dát doma na stůl, a z ušetřených peněz občas koupili nějaké to lepší maso ke chlebu a pivu. Taky si táta kupoval knihy. A z něčeho musel platit drahé cesty do Vídně, kam se jezdil vzdělávat jako lazebník – právě ty je ruinovaly ze všeho nejvíc. Nejméně dvakrát do roka odjel otec od rodiny, aby ve starém hlavním městě navštívil lazebnický cech.

Zikmund Pichler velmi dobře věděl, co obnáší práce v lázních pro lázeňské společnice, kterých zaměstnávali celkem sedm. Lázeňský dům na Vltavě se v jejich rodině dědil z generace na generaci. S Lucií se seznámil, když jako mladá dívenka začala pracovat pod jeho rodiči. Vzal si ji, až když bezpečně věděl, že je s tímto životem srozuměna a povede rodinný podnik pevnou rukou. Dokonce svou práci vykonávala s jistým nadšením. Když si představil, jak po jejím těle klouže ruka souseda, měl na ni pak v noci o to větší chuť. Jejich mručení, hekání a šustění slamníku Markétu nejednou vzbudilo.

Jinak ovšem do provozu lázní nijak nezasahoval a všechny tyhle věci přenechával manželce. Věnoval se své profesi, holení, stříhání vlasů, pouštění žilami a přikládání pijavic. V lázních vládla jeho žena.

Markéta moc toužila po tom, aby mohla pracovat s ním a nechat té nechutné práce jednou provždy. Dělalo se jí zle ze špinavých těl a potu, z oplzlých myšlenek a řečí nejen mužů, ale i žen. Strašně ráda by svůj život zasvětila nějakému vyššímu poslání.

Matka na ni zatím stále více tlačila, aby si konečně našla pravidelného zákazníka. Vybrala si den, kdy manžel odešel do krčmy jejího bratra Radka, a tvrdě se do dcery pustila.

„Jak dlouho nám chceš ještě utrhovat chleba od pusy a spokojeně přihlížet tomu, jak dvojčata hubnou a ztrácejí se jako pára nad hrncem? Je nejvyšší čas, aby ses zapojila jako všichni.“

Markéta provinile polkla hrubou kaši a trochu se zakuckala. Před tátou s ní matka nikdy tak ostře nemluvila, ale v přítomnosti Markétiných sester si nebrala žádné servítky.

„Nechci být lázeňská společnice,“ řekla šeptem.

„Cos to řekla, holka?“ zeptala se Lucie a zvedla se z lavice. Popadla Markétu za dlouhý cop a omotala si ho kolem ruky. „Připadáš si moc nóbl na to, abys šla v mých stopách? Lázeňská společnice je spolehlivá profese, která ti zajistí budoucnost – pořád tu budou nějaká špinavá a bolavá těla, která se potřebují naložit do lázně a vydrhnout. A mužský bude pořád potřebovat sáhnout na ta správná místa, aby zapomněl na své starosti. Nebo je to pod vaši ctěnou úroveň, Vaše Výsosti?“

Markéta zírala do jahelné kaše. Stoupající pára ji hřála do tváře. V očích ji pálily slzy.

„Nechci, aby mě osahávali starci, matko! Nesnáším ty jejich chmatající pracky a chlípné pohledy!“

„Tak běž makat někam na pole a sedři si prsty na kost. A každý večer i ráno si můžeš pochutnávat na vařených koříncích. Myslíš si, že ti tam chlapi nevyhrnou sukni, kdykoli si zamanou? Akorát za to neuvidíš ani krejcar.“

Lucie povolila zaťatou ruku a pustila Markétin cop. Potom smutně vzdychla a uchopila svou nejstarší dceru do náruče.

„Dceruško! Takový už je náš život. Taková je naše práce. Proč to nechceš pochopit? Pánbůh předurčil náš osud a dává nám prostředky na to, abychom přežili.“

Markéta sklonila hlavu ke svému klínu. Jak nerada vzpomínala na ten den, kdy jí přes sukni poprvé prosákla krev a matka se pak pyšně usmívala, že z její dcery je konečně žena.

Zvedla oči k Lucii a upřeně se na ni zahleděla. Tahle válka mezi nimi trvá už moc dlouho. A je pravda, že její sestry, dvojčata, vypadají jako tyčky v plotě a oči mají zapadlé v bledých, vyhublých tvářích.

„Co mám dělat?“

Lucie roztáhla rty v tak širokém úsměvu, že Markéta uviděla díru po zubu, který jí loni vytrhl kovář železnými kleštěmi. Musela to podstoupit, protože zub zčernal a začal hnít a z pusy jí vycházel takový zápach, že odháněl zákazníky.

„Už jsem ti vybrala toho pravého,“ řekla matka. „Bohatého měšťana, přirozeně. Muže, který nás zabezpečí.“

„Koho?“ zeptala se Markéta se stisknutými víčky.

„Sládka.“

Markéta vytřeštila oči.

„Ale vždyť ten je ženatý a starší než ty!“

„Zlaťáky mu po kapsách jen chřestí a touží po tobě už léta. Viděla jsem, jak mu pták naběhl, když jsi do lázní vešla s vědry vody. Ne, je to ten pravý. Věř mi – dobře se o nás postará a taky nám dá dobrou cenu za pivo.“

Markétu zaštípaly slzy v očích a rozhořčeně si je utřela. Pro Lucii Pichlerovou nebyla ničím než prostředkem k tomu, aby si zajistila levný nákup piva. Přesto tatáž žena, její matka, opovrhovala prostitutkami z Panenské ulice a sebe i dceru pokládala za „dámy“.

„Jednu věc mi ale musíš slíbit. Nikdy o téhle dohodě nepovíš mému otci,“ zdůraznila Markéta hořce.

Matka si odfrkla. „Bude mu divné, že si najednou můžeme dovolit servírovat maso,“ řekla. „A kromě toho stejně ví, že na to jednou dojde. Jsi přece lázeňská společnice, dcero.“

„Vymysli si nějakou výmluvu, nebo na to nikdy nepřistoupím!“

Matka vážně přikývla a vtáhla tváře mezi čelisti. Takhle vždycky vypadala, když se na tržišti handrkovala o cenu, ať už šlo o hlávku zelí nebo kus prošpikovaného masa.

„Dobře,“ zašeptala Markéta. „Ale jen kvůli dvojčatům.“

Matka se usmála a znovu ukázala chybějící zub. Přitáhla dceru tak těsně k sobě, že se kvůli jejím mohutným prsům nemohla nadechnout.

„Není to žádná ostuda, dcerunko. Pánbůh chce, abychom se o sebe navzájem starali. A ty přineseš štěstí do srdce starého muže – a dobré maso a pivo na náš stůl.“

Přehodila si přes hlavu pléd, aby jí venku nebyla zima. „Hned za ním zajdu. Určitě teď bude v hospodě. Uzavřu s ním přísnou dohodu, však uvidíš!“

Markéta sebou trhla, když uslyšela, že o ní budou smlouvat jako na trhu a nakonec ji prodají jako vykrmené prase.

„A do Vánoc dvojčata přiberou každé nejmíň půl kamene. Díky tobě, Markéto!“

*

Ještě tu sobotu večer přišel do lázní sládek. Markéta vyběhla na říční břeh naproti hradní zdi, která se tyčila nad lázněmi. Skrčila se tam v rákosí a plakala. Na ústa si tiskla vlhký lem košilky, aby její vzlyky nebylo slyšet.

Lucie vyběhla z domu a šla dceru hledat. Pod mokrou tunikou jí prosvítala růžovobílá kůže. Z těla jí ve studeném vzduchu nad řekou stoupala pára.

„Co proboha děláš tady venku?“ zabodla se pohledem do roztřesené dívky v rákosí. „Přišel pan sládek. Chce se vykoupat a vyžádal si tebe.“

Nečekala, až Markéta odpoví. Popadla ji za ruku, zvedla ji na nohy a vedla zpátky k lázním.

„Nedovolím, aby ti ublížil. Slibuju. Jen ho nech, aby si udělal dobře, a to bude všechno.“

„Já nemůžu, mami. Prosím tě, pomoz mi. Pošli ho pryč.“

Lucie přimhouřila oči a podívala se na dceru. Kdyby pan sládek nebyl spokojený, neměli by k večeři maso ani pivo. Markétina matka už začínala šedivět, ale pořád si nechala líbit, aby ji muži osahávali, i když šlo jen o letmé doteky nebo potěžkání jejích povislých prsou. Zároveň dávala těm starým kozlům jasně najevo, že parohy svému manželovi nenasadí. Postarší chlapi si rádi připláceli za trochu toho vzrušení, a čemu to vadilo?

Jenže ve svém věku už nemohla vydělávat tolik, aby Pichlerovým dvojčatům obstarala potřebnou výživu. Její děti byly tak hrozně neduživé. Kdyby přišla tvrdá zima nebo nedej bože horečka, vzala by si je smrt.

Na druhé straně Lucie chápala, že její nejstarší dcera má strach. Bylo to koneckonců poprvé.

„Časem si na to zvykneš,“ řekla Markétě šeptem. „Uvidíš.“

„Ne, matko!“

Markéta se znovu rozplakala, až se celá třásla.

„Pššš! Už to stačí! Slyšíš? Nech toho!“

Ale její dcera začala vzlykat ještě hlasitěji, ramena se jí pod košilkou prudce zdvíhala.

„Zmlkni, dcero! Uslyší tě zákazníci! Počkej, já s ním promluvím. Třeba se nechá uspokojit i jinak a nebude trvat na tom, že tě chce celou.“

Nechala Markétu brečet na mokré trávě a odběhla zpátky do lázní.

Dvojčata už panu sládkovi pomáhala se svlékáním.

„Pane sládku, musíme si o něčem promluvit. Mám pro vás návrh.“

Začala mu něco šeptat do ucha. Sládek se nejprve mračil a přitom sveřepě kroutil masitou hlavou. Lucie se však nedala. Šeptala dál a ještě naléhavěji, tvář zkrabacenou soustředěným odhodláním.

„Chce to jen trochu času, aby si na vás moje holčička zvykla, pane sládku. Jen si představte tu rozkoš, až se vám nakonec dá sama od sebe.“

Sládek konečně kývl a Lucie šla pro Markétu. Bude to muset usmlouvat i s ní, vzdychla. Ale Markéta je hodné děvče a jistě nedovolí, aby její sestřičky v těchto těžkých časech strádaly.

„Tady je náš plachý koloušek,“ zvolala hlasem sladkým jako medovina, kterou si doma občas dopřávali pro osvěžení. „Děvčata, přineste našemu hostu korbel piva. Pak necháme s pánem Markétu, aby ho obsloužila.“

Markéta vešla do umývárny. Oči už měla suché. Tentokrát nemohla říci ne, protože matka se zákazníkem dohodla zvláštní podmínky.

Markéta sládkovi stáhla z nohou boty z kůzlečí kůže. Byly tak hebké, že jí připomněly živé tvory. Chvíli je držela v náručí jako dvě koťátka a konečky prstů je hladila. Sama měla jenom jedny boty. Nosila je už dva roky, a to pouze v zimě, omotané pytlovinou a ovázané řemínky z vepřovice, aby ji do nohou nestudil sníh. To pan sládek měl přepychové boty, o jakých si ona mohla nechat jen zdát. Matka říkala, že jeho kapsy jsou nadité zlatem, protože ve městě všichni pijí jeho pivo po sudech. Prodával svůj mok dokonce i do Budějovic, o kterých se tradovalo, že jsou českým hlavním městem piva. Už brzy si za jeho zlaťáky nakoupí sádlo, maso a pivo, aby její vyzáblé sestry pěkně ztloustly. Je teď řada na ní, aby pomohla rodině.

Jako lázeňská společnice se už přece narodila.

„No pojď, pojď, Markétko – pomoz mi sundat zbytek oblečení,“ řekl sládek a rozpřáhl ruce.

Jedna z jejích sester přinesla korbel piva. V patách za ní šla matka.

„Co to vidím?“ zvolala a opřela si ruce o své statné boky. „Vy jste ještě oblečený? Vždyť vychladne voda. Dano, přines z krbu nahřáté kameny a dej je do lázně. A ty, Markéto, pomoz panu sládkovi z oblečení.“

Markéta z něj stáhla lněnou košili. V podpaží byly hnědé skvrny v barvě piva, které sládek vařil, a látka čpěla starým chmelem a kvasnicemi.

Když mu rozvazovala kalhoty, letmo rukou zavadila o penis. Hned vyskočil a ztopořil se jako hůlka. Jeho růžový odstín připomínal břicho bílého čuníka.

„No pane sládku, vy byste strčil do kapsy i mladého jelena!“ rozplývala se Lucie.

Sládek se zasmál a jeho penis při té pokloně poskočil. Potom si dal pořádný lok piva.

Markétě se zvedl žaludek a zamotala se jí hlava. Vepřové kolínko, které jí matka při téhle zvláštní příležitosti připravila k večeři, se dralo zpátky do krku. Vzadu na patře cítila chuť masa a piva.

Toužila utéct někam pryč. Utíkat a utíkat až do dalekých hor, kde rostou husté borovice, které by ji navždy skryly ve tmě.

„Vypadá to, že jste na naši Markétku udělal pořádný dojem,“ pokračovala matka. „Jen se na ni podívejte, úplně ztratila řeč.“

Tlustý sládek se obrátil k Markétě a olízl si rty, jako by v koutcích úst měl zrníčka soli. Markéta se vší silou přemohla, aby večeři udržela v břiše, a jen si tiše říhla.

„Tady máš.“ Matka jí podávala mycí houbu a kartáč zhotovený z rákosu. „Markéta vás pěkně vydrhne,“ řekla sládkovi roztomile a pomohla mu na stoličku.

Markéta namočila houbu v kýblu s vodou a vyždímala ji na zákazníkova sádelnatá ramena. Potom mu začala masírovat tlustý krk a záda, jak ji to učili od šesti let.

Kůže těla se při masáži hněte, poklepává, hladí a tře. Nebylo divu, že po všech těch letech měla v rukou sílu jako dospělý muž. Ztvrdlé svaly měkly pod jejími doteky jako máslo.

Sládek slastně vzdychal. Jeho starý úd se střídavě zvedal a klesal, jako když hůl dopadá na hřbet starého osla.

Matka ji při tom sledovala z rohu místnosti. Mhouřila oči a pokyvovala, gestikulovala, ukazovala a celou tu dobu dceru pobízela.

Když se Markéta propracovala ke sládkovým hýždím, otočil se k ní a chytil ji kolem pasu.

„Zlatíčko,“ zašeptal ochraptěle. „Miláčku!“

Markéta se pokusila z jeho sevření vykroutit.

„Ne, ne. Uzavřeli jsme s tvou matinkou dohodu.“

A hrábl jí na prsa.

Markéta zaječela a vrazila sládkovi facku.

„Dejte ty ruce pryč!“ řekla popuzeně.

„Ale beruško!“ vrněl sládek a jejích protestů si nevšímal. „Pojď ke mně, broučku!“

Markéta koutkem oka zahlédla matku. Lucie jedním okem sledovala ostatní návštěvníky ve vedlejší místnosti a druhým svoji dceru. Potřebovala mít jistotu, že se Markéta sládkovi zalíbí a nezkazí dohodu, kterou s ním tak těžce vyjednala. Zároveň dávala pozor, aby sládek její dceři neublížil.

„Nechte ji být, pane sládku!“ vykřikla Lucie a hnala se k němu. Když viděla, jak se svýma chlípnýma rukama sápe po Markétě, začala ho dlouhou rákosovou metlou tlouci po hlavě a ramenou jako nějaká pradlena, co zasahuje do rvačky.

„Hned mou dceru pusťte! To stačí! Vzpomeňte si na naši dohodu – žádné osahávání!“ řvala a pořád zákazníka vyplácela metlou. Pak popadla vědro s ledovou vodou a vychrstla mu ji na hlavu.

Tlusťoch zakňučel. Třásl se po celém těle a stíral si studenou vodu z očí.

Zamračená Lucie mu podala suchou osušku. Sládek ji vztekle vyškubl z její ruky a začal se energicky utírat.

„Žádné osahávání, pane sládku,“ hrozila mu Lucie prstem přímo před obličejem.

Starý sládek zavrčel a odvrátil se od ní. Kůži na těle měl po té nečekané ledové sprše svraštělou a rudou.

„Sedni si!“ poručil Markétě rozzlobeně. Hladil si přitom záda v místě, kde pořád cítil údery jejích pěstí. „Sedni si na stoličku, ať na tebe vidím!“

Markéta si začala přes boky stahovat natrženou košilku.

„Ne, seď tam pěkně nahá. Chci si prohlídnout, co jsem si koupil.“

Najednou jí to došlo. Ten odpudivý stařec si chce prohlížet její postavu. Vzpomněla si, kolikrát ona sama žasla nad anatomií lidského těla a mapou všech jeho tepen a žil. Myslela na obrázky, které si její táta obkreslil podle originálů přechovávaných ve Vídni. Vysvětloval jí, jak je lidské tělo úžasné, ukazoval, jak složitě a důmyslně je v něm rozváděna krev, jak jemná je vzájemná souhra svalů, popisoval funkce orgánů, které znal, zatímco jiné pro něj stále zůstávaly záhadou. Markéta si ohromeně prohlížela jeho skici mužů i žen a obdivovala to skvostné dílo Boží.

A teď má tenhle starý nadržený kozel zírat na její tělo, aby se u toho ukojil?

Potom si vzpomněla na své hubené sestry a jejich vypouklé oči v hlubokých potemnělých jamkách. Na Daniny ostré lokty a kostnatá kolena. Na Katčino vpadlé břicho a vystouplé lícní kosti, které se jako dva bílé nože prořezávaly její bledou kůží.

Chce vidět moje tělo. No dobře, řekla si. Jen ať se podívá!

Markéta si stáhla košilku a nechala ji sklouznout na zem. Vyzývavě se na sládka podívala. Samu sebe si představila jenom jako kresbu nahé postavy na pergamenu.

Už se toho muže nebála. Cítila k němu pouze odpor.

„Roztáhni nohy, holka.“

Ulepenýma rukama jí sáhl na kolena a roztáhl je od sebe.

Z jeho pleše stoupal pach nakyslého potu a starého chmele. Markéta odvrátila hlavu na stranu, aby se nadechla čerstvého vzduchu. Na svých ženských partiích cítila jeho skelné oči.

Pergamen, připomněla si. Nebojím se ho – nemůže mi ublížit. Nejsem nic než kresba v knize, inkoust na papíře.

„A hele, už je vidím. Pysky tvé mušličky.“

Jeho ruka se natáhla mezi její nohy.

Proč ten starý blázen mluví o mušlích? podivila se Markéta. Pak si vzpomněla na rozevřené pysky mlžů ve vltavských vodách, na jejich křehké masíčko, jak vykukuje škvírkami z mušlí.

Vtom mezi nohama ucítila jeho nateklé prsty a s odporem se odtáhla. „Mami!“ vykřikla.

„Mušle!“ řekl sládek. „Ach ty má sladká mušle!“

„Řekla jsem, žádné osahávání!“ houkla Lucie a přetáhla ho metlou po zádech. Sládek si jí nevšímal. Jen se přikrčil jako umíněné zvíře a dál civěl na svou mušli.

Pak se jednou, podruhé, potřetí zachvěl a ruka mu ochable sklouzla z penisu. Zachroptěl blahem. „Múúúš-léééé.“

Markétina matka mu se zaklením pomohla vstát.

„Pane sládku,“ řekla, „vy tvrdohlavý starý kozle! Pojďte se mnou, zavedu vás do lázně. Pěkně se z ní kouří a čeká jen na vás.“

Ještě se přes rameno vítězně ohlédla na dceru a pak zmizela se sládkem ve vedlejším sále. Muž klopýtal, jako by byl opilý.

Dívka zůstala na stoličce sama.

Pošetilý staroch, pomyslela si. Nechápala, co na tom druzí lidé vidí – takový odpudivý akt, při němž muži i ženy klesnou na úroveň pářících se zvířat.

Raději už na to nebude myslet. Sládkovy podmínky naštěstí nevyžadovaly, aby mu projevovala náklonnost či dokonce úctu.

Jsem jenom kresba na pergamenu, říkala si.

Nikdy mi nemůže ublížit.

Když se konečně uklidnila a otevřenými dveřmi nakoukla do sálu s káděmi, uviděla matku, jak na sládka pokládá víko s otvorem pro hlavu a u pusy mu přidržuje korbel s pivem.

Po mohutném loku se mu rozostřil pohled a po jeho masité tváři se zvolna rozléval spokojený úsměv.

Všechny hlavy v kádích se obracely jeho směrem a vrhaly na něj obdivné a chlípné pohledy.

„Pane sládku, vy si pochutnáváte na mladých mušličkách?“ pronesl bednář, který vyráběl pro pivovar sudy. „Však jsme tady všichni slyšeli, jak jste se náramně bavil! Dobrou chuť!“

Všichni v hale vybuchli smíchem, až se plné sudy roztřásly. Voda šplíchala přes kraje a na kamenné dlažbě se tvořily loužičky, ze kterých stoupala vůně bylin.

„Tohle je nejlepší čas na mušle, jsou křehoučké a mladé,“ přizvukoval zelinář, jenž chtěl bednáře trumfnout. „Všichni bychom si rádi pochutnali na mušlích. Zavrtat se hluboko dovnitř a najít perlu!“

Markéta v tu ránu věděla, že jí ta přezdívka už zůstane. Hned druhý den na její křestní jméno měšťané zapomněli a nikdo jí neřekl jinak než „Mušle“. Jako by byla znovu pokřtěna.

Od té doby chodil pan sládek do lázní každý týden a směl Markétu pozorovat nahou. Lucie byla vždycky u toho a nikdy mu nedovolila, aby na její dceru sáhl. Mladá dívka svlečená na třínožce mu působila takovou rozkoš, že se to projevilo na příjmu Pichlerovy rodiny. Sládek se moc těšil na den, až mu bude Markétino tělo patřit a on si ji bude moci kdykoli vzít. Byl srozuměn i s tím, že její cena pak samozřejmě stoupne.

Markéta se jeho návštěv děsila a doma ji nemohli přimět, aby v ten den jedla. Strach ze sládka neměla, neboť pochopila, že je to starý muž a vždycky je sám se sebou rychle hotov. Ale jeho zmámený pohled ji odpuzoval. A s každou jeho další návštěvou uvadala a hubla.

Zato dvojčata pěkně nabírala na váze a u Pichlerovic večerní tabule se několikrát do týdne podávalo maso. Markétin otec se nikdy nezeptal, co je příčinou, že Lucie teď může u řezníka nakupovat tak libové kousky a že na stole vždycky stojí plný džbán piva.

Nezeptal se, protože to samozřejmě věděl.

.

ZIMA ROKU 1606

VÍDEŇ

ÚSTAV PRO CHOROMYSLNÉ, LANDESIRRENANSTALT

KAPITOLA 2

Šílený parchant z Prahy

„Je tu!“ zahalekal sluha. Jak běžel, jeho bosé nohy pleskaly na kamenné dlažbě ústavu. „Král Rudolf osobně! Sláva Rakouskému císařství…,“ pokřikoval chlapec, ale potom náhle zmlkl, protože mu došla slova. Zaraženě řekl: „Je tu, pane Fleischere!“

„Přestaň tady vykřikovat a raději vynes nočníky,“ zasyčel vrchní hlídač a vlepil mu jednu za ucho. „Měl by ses někam uklidit, a ne tady tajtrlíkovat jako neokovaný poník přímo před králem!“

Ředitel blázince nervózně kývl, což mohlo nebo taky nemuselo znamenat souhlas. Uhladil si černé roucho a v mihotavém světle svícnů ometl smítka ze svých rukávů. Jeho dech se ve studeném vzduchu srážel v bílý obláček, který u jeho hlavy vypadal jako svatozář. Ředitel ztěžka polkl a s bušícím srdcem se postavil k zamřížovaným dveřím kamenné cely. V jejím protějším koutě zaskřehotala bezzubá žena. Její slizké dásně se rudě zaleskly ve světle louče. Nějaký muž zakvílel a začal klít: „Zatracený Habsburk! Zas další hňup s prasečí bradou!“

„Ticho, pane Schiele. Blázen může přijít o hlavu stejně snadno jako každý jiný člověk,“ křikl hlídač a pohybem ruky zavolal stráž.

„Dejte mu roubík,“ pravil ředitel a při posledním slově mu prudce cukl ret.

Ramenatý strážný zvedl kožený bič a odkráčel pryč, aby drzého provokatéra umlčel. Ředitel se protáhl a při tom zkroutil svůj krátký krček jako zvědavá želva. Chtěl před urozeným návštěvníkem stát co nejrovněji.

Nestávalo se každý den, aby ústav pro choromyslné navštívil habsburský císař.

Dva pomocníci odtáhli dřevěnou závoru na stranu a otevřeli okované dveře. Velká vrata zaskřípěla v pantech a muži přitlačili každou půlku k jedné zdi. Otevřel se výhled na dlážděnou ulici, kde stál kočár krále obklopený jeho družinou. Vojáci panovníkovi pomohli vystoupit a svítili mu na cestu pochodněmi, které drželi vysoko nad hlavami.

Císař Svaté říše římské a král český Rudolf II. vešel do ústavu ve skvostném plášti s hermelínovým lemem, doprovázen asi půl tuctem poradců a sluhů. Po třech krocích se náhle zastavil. Do nosu jej udeřil puch z lidských výkalů a štiplavý pach moči.

Ředitel se poklonil.

„Vaše Výsosti, jsem nevýslovně poctěn vaší návštěvou.“

Král se na něj podíval, jako by si prohlížel mrtvý hmyz.

„Tady léčíte choromyslné?“ zeptal se. „Páchne to tu hůř než na španělských jatkách!“

Popadl kapesník, který mu podal sluha. Zakryl si ústa a nos a začal se přerývaně nadechovat. Pod bílou látkou kapesníku se rozhořčeně chvěl jeho dlouhý habsburský ret.

„Chorá mysl plodí nečisté tělo, Vaše Veličenstvo. Je to jenom jedna z mnoha nectností, které musíme vymýtit.“

„Smrdí tu hovna!“ namítl král a znechuceně zkřivil rty.

V tom okamžiku ve tmě na druhém konci chodby zaskučelo několik mužských hlasů.

„A taky růže habsburská prdomilná, jestli slyším dobře!“

Král sykl mezi zuby a kůže na jeho spáncích se napnula.

„Ukažte mi ty muže, kteří se opovažují urážet jméno Habsburků!“ zařval.

„Račte pochopit, Vaše Veličenstvo, urážejí vás jen proto, že jim zlá nemoc zatemnila mysl,“ prosil ředitel.

„Ukažte mi ty drzouny!“ křikl na něj král.

Ředitel si z držáku u vchodu vzal louč a zdráhavě vykročil dlouhou temnou chodbou.

Jak šel, světlo postupně dopadalo na špinavé, zkrvavené obličeje a hnědé zkažené zuby pacientů, kteří se plamenů lekali jako noční brouci a rychle se klidili do koutů svých zaneřáděných cel. Pouze jeden chovanec si toho rozruchu nevšímal. Se strupovitým čelem přitisknutým na rezavé mříže zíral přímo před sebe a chlípnýma očima hltal nahé ženy v protější cele. Světlo louče se odráželo od mastné kůže na jejich holých hlavách.

„Vždyť ty ženy nejsou oblečené,“ promluvil někdo v králově doprovodu. Usilovně mžoural do tmy, aby se přesvědčil, že vidí dobře.

„To jim z té nemoci vypadaly i vlasy?“ zeptal se králův poradce. „Jsou holé jako malé myšky!“

„Takhle je lépe udržíme v čistotě,“ hájil se ředitel. „Bylo jednodušší je svléknout jednou provždy, abychom se s nimi nemuseli prát každý den. Vši kladou hnidy do záhybů sukní a spodní prádlo se jen hemží blechami. Hlavy jim holíme, aby se ve vlasech nedržela havěť, protože ženské na rozdíl od mužů přivádí hmyz k nepříčetnosti.“

Král se znechuceně zašklebil. Na kraji světla z louče ho na zemi upoutal pohyb. Vypadalo to, jako by jeho příchod sledoval chumel oživlých melounů.

„Co je pro Krista zas tohle?“

„Ti muži, kteří na vás pokřikovali urážky, Vaše Veličenstvo.“

V neklidném světle spatřil král tři hlavy bez těl. Kroutily se na zemi. Mžoural na ně a snažil se uvidět víc, ale pořád mu ten hrozný výjev nedával smysl. Sebral řediteli pochodeň a zamířil k nim.

Hlavy se otáčely ve špinavém písku a slámě. Rudolf si uvědomil, že jsou to lidé, živí, ale až po krk zahrabaní v zemi.

„Ať žije král!“ pronesla jedna hlava. Teď už to znělo prosebně, nikoli posměšně.

„Tady jsem, můj pane!“ vykřikla druhá. „Vysvoboďte mě z tohohle pekla!“

„Dostaňte mě ven a já už nikdy nikoho nezapíchnu – při očích mé matky, to vám slibuju! Přineste rýč, prosím, a vyhrabte mě ze země, abych mohl zase chodit!“

„Hrozně mě svědí mezi nohama, já snad zešílím. Vyhrabte mě ven, ať se můžu poškrábat a sedřít tu havěť, co mě pořád kouše!“

Ředitel skočil před krále a vzal mu louč.

„Moc vás prosím, Vaše Veličenstvo. Nepřibližujte se k nim.“

Jeden z králových ministrů se sklonil nad mužem, který byl nejblíže. Užasle hleděl na jeho bradu, pokrytou fleky bílé pěny. Jak se otáčela, třela spodkem o zem. Přiložil si k očím brýle a studoval mluvící hlavu úplně zblízka.

Kroutila se ze strany na stranu, ale zbytečně. Špinavé zuby po něm bezvýsledně chňapaly.

„Zpátky!“ vykřikl ředitel. Obešel zahrabaného muže, drapl ho za chomáč mastných vlasů a škubl hlavou dozadu. Muž zaskřípěl zuby. Přiběhl pomocník a vychrstl mu do tváře vědro vody. Hlava se začala dávit a kašlat.

Králův ministr zděšeně zakřičel.

Nevelká družina obstoupila krále a táhla ho pryč od hlav, které se teď pro změnu sborově chechtaly. Kolem každé se vznášel obláček prachu, zvířený jejich dechem. Kašlaly, prskaly a mezi přerývanými nádechy ze sebe chrlily nadávky na panovníka a jeho lidi.

„Pojďte odsud,“ ukazoval ředitel. „Ať vám můžu ukázat to, kvůli čemu jste sem přijel, Vaše Veličenstvo.“

Král s očima navrch hlavy se nechal odvést pryč.

Na druhé straně nádvoří byla jedna cela prázdná. Ředitel zvedl louč nad hlavu, aby král viděl na slaměnou matraci a nočník. Ze slámy vyběhla krysa, kterou vyplašili světlem. Cenila na vetřelce červenožluté zuby.

„Tady ho chceme ubytovat, Vaše Veličenstvo. Může mít samozřejmě vlastní nábytek, gobelíny i šatník. Budeme mu sem vozit jídla z hradní kuchyně a podávat je na lněném ubruse a stříbrných talířích. Budeme s ním po všech stránkách zacházet jako se – členem královské rodiny, přirozeně.“

Král Rudolf hleděl do tmavé cely a nosní dírky se mu chvěly při zápachu staré moči.

„Ne,“ zavrčel. „Žádný můj syn nebude trpět v takovém špinavém brlohu!“

„Ale Vaše Veličenstvo,“ namítl poradce Rumpf. „Don Julius se nemůže dál potulovat v pražských ulicích. Jestli spáchá ještě jeden zločin, skončí ve vězení. To prohlásil soudce a čeští páni na tom budou trvat, věřte mi. Městské žaláře jsou stejně ponuré jako tahle cela, ale vězni jsou tam mnohem divočejší! Když nezasáhneme teď, skončí na šibenici.“

Král se k ministrovi otočil.

„Právě proto jsem ho vzal s sebou do Vídně. Abych mu umožnil nový začátek ve městě, kde to nezná tak dobře jako v naší krásné Praze. Tohle ten kluk potřebuje. Ať si s ním ti zatracení Vídeňané poradí.“

„Vaše Veličenstvo, moc vás prosím! Svým chováním si vykoleduje jen smrt, ale to nebude všechno. Ještě pošpiní jméno Habsburků a ohrozí vaši vládu. Však váš bratr Matyáš se už nemůže dočkat, až se mu naskytne příležitost zmocnit se trůnu!“

„Vídeň bude pro chlapce novým začátkem.“

„Vídeň bude jeho výstřelky tolerovat mnohem míň než Praha, na to vezměte jed.“

Král Rudolf vztekle stiskl čelisti a zamračil se. Ministr Rumpf o několik kroků ustoupil a sklopil hlavu.

„Ne! Tohle nikdy!“ zahřímal král. „Nikoho z mých potomků nestihne takový konec. I když je nemanželský, je to pořád má krev. Žádný Habsburk nebude nikdy žít v tak nedůstojných podmínkách. Můj syn se nebude dělit o chleba s krysami, to přísahám!“

Zlostným švihnutím ruky rozvířil svůj plášť a pak rázně zamířil na ulici, kde na něj čekal královský kočár.

I když se za ním velká vrata zabouchla, zevnitř pořád zněl vřískavý smích. Ředitel s loučí v ruce zůstal stát sám ve studené temné chodbě.

KAPITOLA 3

Annabella a kouzelná perla

Vyrážka se objevila noc poté, co Markéta poprvé obsloužila pana sládka. Na tváři okolo pusy se jí vyrazil ruměnec, a když se svlékala, všimla si rudých fleků i na prsou a mezi stehny. Při každém doteku cítila, že je kůže zanícená. Hrozně to pálilo. Celou noc se převalovala na slamníku a fňukala bolestí.

Matka si toho všimla hned ráno, když dcera přišla na polévku.

Uchopila ji za bradu a zeptala se: „Co to je?“

Markéta se vyškubla.

„Nejspíš něco, co jsem chytla od sládka.“

„Nesmysl!“ odbyla ji Lucie. „Kdybys něco chytla, vždycky několik dní trvá, než se nemoc projeví.“ Sama ty věci znala víc než dobře.

„Kdepak. Tohle jsou ďáblova znamení!“ prohlásila Lucie a pokřižovala se. Potom se na Markétu podívala, jako by ji chtěla utopit ve Vltavě, aby zachránila zbytek rodiny.

„Jaká ďáblova znamení? Co myslíš, že mám společného s ďáblem kromě toho, že dávám své tělo ženatému chlapovi?“

Matka se zachmuřila a neřekla už nic. Nabrala Markétě do misky zelí a ječnou polévku a šla krájet cibuli na další polévku. Teprve za chvíli se zeptala: „Nesahala jsi na odstřižky vlasů a vousů v tatínkově lazebně?“

Markéta mlčela a soustředila se na polévku. Lucie naléhala: „Sahala? Holka nešťastná, brala jsi ty vlasy do ruky?“

„Nebrala. To by mi táta nikdy nedovolil. Ale myslím si, že ten tvůj strach z vlasů je úplná hloupost. Však věda jednoho dne dokáže, že to není nic než pověrčivost a nevědomost.“

Matka na ni pohlédla přimhouřenýma očima.

„Ty si myslíš, že znáš temnou stranu světa? Raději se pomodli, aby ti ďábel neukradl duši za tu tvoji povýšenost. Plivni, Markéto. Plivni na zem a vezmi zpátky to, co jsi právě řekla. Jinak si ďábel všimne, jak jsi namyšlená a pyšná, a udeří na náš krb i dům.“

Markéta věděla, že s matkou nemá smysl se hádat. Sebrala v puse sliny a řádně si odplivla na kamennou dlažbu.

„A co mám dělat s těmi rudými fleky, které mám všude po těle, mami?“

Lucie přestala krájet a znepokojeně pohlédla na dceru.

„Máš to i jinde než na obličeji?“

„Všude, kde mě sládek osahával. Dovedeš si představit, jak mě to pálí mezi nohama.“

Lucie se štípla do tváře. Vypadala jako krtek, který právě vylezl z díry na světlo denní.

„Už mu nedovolím, aby na tebe ještě někdy sáhl. To ti slibuju.“

„Mami, to je sice hezké, ale koukni se, co mi udělal.“

Lucie se podrážděně podívala na dceru. Praštila nožem o prkénko, až se nakrájená zelenina rozsypala po stole.

„Musíš se toho hnusu zbavit. Kdybychom ďáblovo znamení nedali pryč, sládek by o tebe mohl ztratit zájem. Potřebujeme, abys v něm probouzela chtíč.“

Markéta neopověděla. Odlomila si z pecnu kousek střídy s kůrkou a namočila ji v polévce. Matka při vidině dalších peněz od sládka nešetřila majoránkou ani vepřovým masem.

„Musíš mít kůži zase jako dřív,“ řekla Lucie a utřela do hadru dceřin plivanec. Na chvíli se zamyslela. „Zajdeš za vědmou Annabellou, co žije na Dlouhé ulici. Je to chytrá a šikovná žena, namíchá ti něco proti vyrážce i bolesti. Aby ses mohla vrátit zase zpátky – do práce.“

Markéta sebou při posledním slově škubla. Práce. Očekávali od ní, že se teď bude živit vlastním tělem. Raději se soustředila na to, co matka řekla předtím. Musí zajít za čarodějnicí.

O vědmě Annabelle už Markéta slyšela. Její matka, stará kořenářka Annabella, loni v zimě umřela. Bydlely v domku na Dlouhé ulici, který se po generace dědil z matky na dceru i s jejich recepty a kouzly. Všechny byly Annabelly, kam až paměť sahala. Nejmladší z nich byla jen o pár let starší než Markéta a žila sama. Nikdo nevěděl, co se stalo s Annabelliným otcem nebo dědečkem. Muži se v té rodině nikdy nevyskytovali a starou chalupu obývaly vždycky jenom ženy.

Stála poblíž domku jednoho alchymisty. Svého času míval laboratoř na prvním nádvoří hradu Rožmberk, jenž se tyčil nad městem. O alchymistovi šly řeči, že pracoval na elixíru života a že už byl velmi blízko k tomu, aby vyrobil zlato z olova. Jenže pak zemřel Vilém Rožmberk a jeho bratr Petr Vok raději utrácel za ženské a pití a další peníze investoval do války proti Turkům. Taje alchymie ho nechávaly chladným.

„Půjdeš za Annabellou a zeptáš se, jestli by ti na to nedala nějakou bylinu nebo lektvar. Omotej si tvář šálou a jdi rovnou cestou k ní. Dokud se nevyléčíš, neměla by ses moc ukazovat mezi lidmi,“ řekla matka. „Dojez tu polévku a upaluj!“

Markéta si vzala z věšáku kabát a kolem zarudlého obličeje si ovinula vlněnou šálu.

„Když nebude doma, zajdi na hřbitov. Možná bude tam.“

Markéta se zachvěla. Na hřbitov nechodila ráda. Někdy však do těch míst u ohbí Vltavy musela. Třeba když u Pichlerů zrovna neměli co na stůl, otec ji vybavil košíkem a tupým železným nožem a poslal ji pro mušle. I přesto si často pořezala ruce o ostré hrany škeblí.

A jak tak hledala mušle, cítila, že od hrobů vane nepříjemný chlad, ovíjel se jí kolem nohou jako kočka. Ohlédla se přes rameno k náhrobním kamenům a ostražitě sledovala přeplněný františkánský hřbitov. Nikdy nic divného nespatřila. Když ale rejdila nožíkem mezi kameny v řece, zdálo se jí, že slyší šepot. A když se ke své smůle řízla do ruky o nějakou mušli, krev se ve vodě rozpíjela a tvořila rudé chomáče – táhly se pořád dál, dokud je líný proud neodnesl pryč.

Dnes Markéta procházela městem se sklopenou hlavou a tváří pod šálou. Byla zima, a proto se nikdo nedivil, že si omotala pusu vlnou. Zdravila se s kolemjdoucími.

„Dobrý den, slečno.“

„Dobrý den,“ odpovídala a vždycky mírně kývla hlavou.

Konečně přišla ke staré chalupě na Dlouhé ulici a zabušila na dveře. Přitom podupávala na dlažebních kostkách, aby si zahřála nohy. Na tuhle cestu si z dřevěné truhly vytáhla své boty. Matka se mračila. Čím víc je bude nosit, tím dřív je zničí, říkal její pohled. Jenže byla hrozná zima, a když jde člověk po kočičích hlavách, bolí ho nohy. Markéta se shýbla a utáhla si řemínky ze surové kůže, kterými měla k nohám připevněné ohlazené dřevěné podrážky. Najednou se odkudsi vynořily tři chundelaté kočky. Ploužily se jí kolem nohou a potichu předly.

„Není doma,“ promluvil něčí hlas.

Markéta se otočila a spatřila vrásčitého starce. Mířil po ulici k ní.

„Brzy ráno jsem ji viděl odcházet s košíkem,“ pokračoval muž. „Možná šla na houby, i když v zimě asi těžko. Nejspíš sbírá kořínky nebo mušle. Pravděpodobně na hřbitově.“

„Vy jste ten alchymista,“ řekla Markéta přes šálu. Její teplý dech se ve studeném vzduchu srážel v bílé obláčky. „Jsem Markéta Pichlerová.“

„Á, ta lazebníkova dcera!“ zvolal starý alchymista. „Rád vás poznávám,“ dodal a podával jí ruku.

Markéta si levou rukou přidržela šálu a pravou mu podala. Alchymista na ni upíral své mléčné oči obklopené hlubokými vráskami.

„Proč se schováváte za tou šálou, slečno?“

Markéta vzdychla a spustila šálu. „Mám vyrážku. Přišla jsem za Annabellou, jestli by mi na to nedala nějakou mast.“

„To vypadá na transmutaci,“ mumlal alchymista a studenými prsty se lehce dotýkal jejího obličeje. Choval se k ní laskavě a vyzařovala z něj zkušenost. Neměl v úmyslu posuzovat její charakter ani se nezdálo, že k ní cítí odpor.

„Neprobíhají ve vašem životě nějaké změny? Nebo není něco, co byste si sama přála změnit? Vaše tělo se chce zbavit jedů, které vám nesvědčí.“

Markéta naprázdno polkla a snažila se vypadat klidně. Je to přece cizí člověk. Co může vědět o jejích potížích?“

„Odkud tyhle věci víte, pane?“

„Celý život studuji transmutaci a kabalu. Takové vyrážky jsou často znamením, že se tělo a duše bouří.“ Zahleděl se jí hluboko do očí. „Trápí vás něco, slečno?“

Markéta sklopila oči k omrzlým a kluzkým dlažebním kostkám.

Alchymista si odkašlal. „Ano. Vidím, že jsem zašel příliš daleko. Jděte za Annabellou, jistě pro vás něco bude mít. Je to moudrá žena, tak jako její zesnulá matka, a zdá se, že i velmi schopná na svůj mladý věk.“

Markéta mu poděkovala. Alchymista pokýval, otočil se a zahnul za roh. Na Široké ulici, kde bydlel, stála řada stánků, před kterými to jen vřelo. Pouliční prodavači se dohadovali se zákazníky.

Markéta vykročila po Dlouhé a mířila zpět k řece. Spěchala a náměstí se vyhnula. Rušná tržnice ji v tu chvíli nezajímala.

*

Annabellu spatřila hned na kraji hřbitova. Rusovlasá čarodějnice klečela na všech čtyřech, hrabala se v hlíně mezi hroby a hledala kořínky. Poblíž si Markéta všimla čerstvého hrobu. Patřil utonulému chlapci, kterého Krumlov pohřbil před pár týdny.

„Tyhle kořínky mají zvláštní sílu, kterou jim při odchodu z tohoto světa propůjčují duše zemřelých,“ řekla čarodějnice, aniž by k ní zvedla hlavu. „Ty jsi ta holka z lázní, které teď každý říká Mušle?“

Markétu při těch slovech zamrazilo, protože Annabella se na ni vůbec nedívala. Ona sama měla velmi bystrý zrak a mladou čarodějnici viděla už z dálky, jak se v tmavém kabátu krčí mezi náhrobky. Dokud však nespatřila její zrzavé vlasy, nedala by ruku do ohně za to, že je to Annabella. Tajemná žena k ní za tu dobu ani jednou nevzhlédla.

„Jak to, že mě znáte? A kde jste slyšela o té přezdívce?“

„Ale děvče, přede mnou se stydět nemusíš,“ odpověděla Annabella. Konečně se k Markétě otočila a pohlédla na ni oříškově hnědýma očima. „A lidi ať si říkají, co chtějí. S tím si vůbec nelam hlavu.“

„Jenže mě to trápí,“ řekla Markéta přidušeně.

„Na to se vykašli. Lidé klepy šíří proto, že chtějí oslabit tvou sílu. Mají strach ze všeho, co se vymyká průměru a čemu nerozumějí. V tvém jménu se ukrývá obrovská síla, věděla jsi to?“

Annabella si z rukou ometla hlínu a zvedla se od hrobu.

„Sundej si z tváře tu šálu, ať se můžu podívat, co pod ní schováváš,“ vybídla Markétu a protáhla si záda jako kočka.

Markéta polkla a spustila šálu.

„Ošklivá vyrážka. Zasáhla i tvé ženské partie?“

Markéta se znovu začervenala. „Ano. Je to ještě horší než na obličeji.“

Annabella nesouhlasně zamlaskala. „No tak s tím musíme něco udělat.“

„Ale kolik za to budete chtít? Moc vám dát nemůžu.“

„V tom se pleteš, Markéto. Můžeš mi dát hodně. Pojď, ukážu ti to.“

Vzala Markétu za ruku a vedla ji k řece. Ukázala na shluk mušlí pod zvlněnou hladinou.

„Zbavím tě vyrážky, když mi na oplátku pomůžeš. Ukaž mi, která z těch mušlí v sobě skrývá největší perlu.“

Markéta se na ni podívala jako na blázna. „Ale já o perlách nic nevím. Ani starý prodavač mušlí neví, ve které lastuře je perla. Kdyby to věděl, byl by z něj boháč.“

„Mušle,“ oslovila ji Annabella. „Tohle jméno jsi dostala v okamžiku vášně. V takových chvílích říká duch pravdu, i kdyby vyšla z pusy toho nejodpornějšího a nejpodřadnějšího člověka. Většina lidí to sdělení bohužel nepochopí, protože se chovají a žijí jako blázni. Je to podobné jako s mušlí. Podráždí ji malinkaté zrnko písku a chce ho vyloučit jako odpad. Stane se však zázrak, zrodí se překrásná perla. Ukaž mi tu mušli, Markéto. Ale slib mi, že dostanu to, co bude skrývat ve svém nitru.“

Markéta si sáhla na svědivou vyrážku na svém levém prsu a vzdychla. Potom si klekla nad kamenité dno s mušlemi, které byly vidět jen kousek pod vlnící se hladinou. Zdálo se, že lastury se tam dole pohybují, zvětšují se a zase zmenšují. Porostlé vodní trávou a mechem vypadaly, jako by měly vousy. Markétě připomněly Židy, kteří se každé ráno houfovali u městských bran a čekali, až stráže otevřou a pustí je dovnitř.

Jak má mezi těmi nepřebernými tucty mušlí najít perlu?

Natáhla levou ruku a strčila ji pod hladinu. Jedna mušle ji zaujala. Nevěděla proč. Ničím se nelišila od ostatních, nebyla větší ani menší, ani lesklejší nebo víc porostlá mechem. Markéta se dotkla jejího okraje a mušle se pevně zavřela.

„Tahle to je,“ řekla.

Annabella kývla a shýbla se vedle ní s nožem v ruce. Byl zakřivený a na sběr mušlí určitě vhodnější než nůž Markétin.

Bylinkářka ho vsunula pod lasturu a chvíli řezala, aby ji oddělila od kamenného lůžka. Potom se na Markétu usmála a objela nožem okraje lastury jako prodavač mušlí na tržnici. Zkušeným škubnutím ji otevřela.

Uvnitř se objevila ohromná bílá perla. Větší Markéta ještě v životě neviděla. Zářila jako měsíc uprostřed slizu, ze kterého ji mlž vytvořil.

„A teď rychle – strč si ji do pusy pro štěstí a potom mi ji vyplivni do ruky,“ pobízela ji Annabella.

Markéta to udělala. Na jazyku ucítila čerstvou minerální příchuť mušle a radostně se usmála.

Pak perlu vyplivla do Annabelliny otevřené dlaně. Zrzavá čarodějnice vytáhla kožený váček z jelenice, upustila do něj perlu a utáhla šňůrky. Zastrčila si váček zpátky do živůtku.

„No a teď se podíváme na tu vyrážku,“ řekla.

Markéta ji doprovodila domů. Znovu se objevily tři kočky a tentokrát sborově mňoukaly. Annabella se k nim sklonila a drbala je pod bradičkami.

„Vy moje krasavice,“ předla jako ony, zatímco otevírala dveře.

Velkou místnost lemovaly police s keramickými dózami a nádobami, jež byly plné mastí a různých lojů. Uprostřed se vyjímalo otevřené ohniště. U jedné zdi stál ještě krb, na němž Annabella očividně vařila.

Tak tady provozuje svá kouzla a čáry, pomyslela si Markéta. Rychle se v duchu pomodlila, ale pryč se jí nechtělo. U jejích nohou se zastavil velký oranžový kocour se zelenýma očima a pozoroval ji.

Na stropních trámech visely sušené bylinky. Květy a lístky v té poloze vypadaly jako zahrada obrácená vzhůru nohama.

Markéta kýchla, potom ještě jednou.

„To je normální. Chvíli trvá, než si zvykneš,“ řekla Annabella. „Na stropě se suší padesát různých bylin a květin. Uvařím ti heřmánkový čaj a začneme kurýrovat tu tvou vyrážku.“

Z police sundala keramický kotlík s drátěnou rukojetí a nalila do něj ze džbánu vodu. Na žhavé uhlíky v krbu položila suché větvičky a foukala do nich, dokud nechytly plamenem. Potom přiložila březové polínko a utřela si ruce do zástěry. Kleštěmi pověsila kotlík na železný hák, který čněl ze zdi uvnitř krbu.

Markéta ucítila uzenou šunku. Visela v komíně nad krbem. Ve směsi podivných pachů ze všech těch bylin to byla jediná vůně, kterou dobře znala. Krumlovské rodiny věšely maso a klobásy na provázcích do komína, aby je kouř vyudil.

Annabella vzala nůž a natáhla se do komína. S úsměvem vytáhla pěkně naditou klobásu. Všechny tři kočky s mňoukáním přiběhly a panička jim vymáčkla trochu sádla na zem, aby ho mohly slízat.

„Dáme si klobásku s krajícem chleba a pivem. Musíme spolu oslavit tu perlu!“ řekla, načež vytáhla velký džbán s pivem a dva keramické žejdlíky. Potom si obě sedly na lavici ke krbu a pustily se do chleba s klobásou. V kotlíku se zatím vařila voda na čaj.

„Jak jsi mě našla?“ zeptala se Annabella. „A přestaň mi vykat, prosím tě.“

„Tvůj soused, ten alchymista, mi pověděl, kde můžeš být,“ řekla Markéta.

„Á, pan alchymista. Tomu nic neujde. Víš o tom, že je i astrolog? Je to moudrý muž, i když jako alchymista zkrachoval.“

„Podle něj tu vyrážku mám proto, že se mé tělo a duše proti něčemu bouří.“

Annabella zamyšleně přežvykovala sousto klobásy. Potom si olízla rty a zeptala se: „A ty myslíš, že má pravdu?“

„Nevím. Myslela jsem, že to budeš vědět spíš ty.“

„Já ti pod kůži ani do hlavy nevidím. Nebyla jsem to já, kdo našel perlu.“

Markéta nejistě povzdechla a zadívala se do neklidných plamenů.

„V mém životě jsou věci, za které se stydím,“ řekla. „Věci, které bych ráda změnila.“

„Neboj se o nich mluvit nahlas, Markéto. Svěř se mi.“

Markéta s obtížemi polkla. „Nechci být lázeňskou společnicí,“ cedila mezi zuby, jako kdyby plivala rozkousanou hořkou bylinu. „Dělá se mi zle, když musím své tělo ukazovat nadrženému chlapovi, aby si udělal dobře. Zvlášť když je starý a ženatý. Z toho jeho pachu a ulepených pracek je mi na nic.“

Najednou se hrozně lekla. Na klín jí vyskočil velký oranžový kocour.

Annabella se k němu natáhla a hladila ho po kožichu s pohledem upřeným do ohně. Kocour spokojeně předl.

„Zdá se, že tvé tělo ten odpor dává najevo. Musíš hledat způsob, jak z toho ven. Máš nějaký sen, který bys chtěla splnit?“

Markéta sklonila hlavu a zírala do kocourova oranžového kožichu.

„Řekni mi to,“ pobízela ji Annabella. „Pověz mi, po jaké budoucnosti toužíš, i kdyby se někomu zdála úplně šílená a nemožná. Neříkej mi, čím jsi ani čím musíš být. Chci slyšet jasné prohlášení, čím si přeješ být.“

Markéta cítila léčitelčin dech. Voněl bylinkami, jako kdyby byla součástí sušené zahrádky, která jim visela nad hlavami.

Potom řekla slova, která ještě nikdy nikomu neřekla. Ostatně jak by také mohla, když se na to sama ani neodvažovala pomyslet. „Chci být lékařka. Chci být lazebnice, vlastně ne, lékařka se vším všudy, která bude léčit podle Paracelsa a Galena.“

„Ach, Paracelsus,“ zopakovala Annabella. „Jestlipak víš, že spoustu jeho metod a medicín my vědmy používáme už po staletí? Jeho bible bylinných receptur pochází od našich matek a babiček. Ženy si je předávají z generace na generaci.“

Markéta v úleku přikrčila hlavu. Nemohla tomu uvěřit. Paracelsus byl přece vědec, ne nějaký čaroděj. Annabella se rouhá.

„Vidím, že mi nevěříš,“ pokrčila rameny. „No…“ Nechala to slovo viset ve vzduchu, načež se zvedla a otevřela dubovou truhlu, která zaskřípěla na protest. Sklonila se nad ní, a když se opět narovnala, opatrně vytáhla na světlo knihu. Ale nebyla to nějaká obyčejná kniha – napsal ji sám Paracelsus.

„Cože?“ užasla Markéta. „Kde jsi na to vzala? Vždyť je to poklad!“

„To máš pravdu. Však to byl dar. Řekněme, že jsem někomu velmi bohatému a mocnému prokázala obrovskou laskavost,“ usmívala se Annabella. „Jedeš, Proroku!“ odehnala kočku z Markétina klína a položila na něj tlustý svazek. „Otevři ji.“

Markétu by nikdy nenapadlo, že někdy na vlastní oči spatří Paracelsovy spisy, natož že to bude v domě krumlovské čarodějnice. Opatrně listovala v knize. Přitom vdechovala jemnou živočišnou vůni velínového papíru a obdivovala jemné tahy inkoustu tvořící písmena na stránkách.

Vtom si uvědomila, že Annabella zřejmě umí číst.

„Kdo tě naučil číst?“ zeptala se.

„Ten samý dobrý soused, se kterým ses potkala. Pan alchymista. Tady se podívej, co píše o zánětech kůže. Mám pro tebe jeden lektvar – výluh z třezalky, který se ředí máčeným ovsem.“

Markéta pozorně listovala v knize a hledala léky na záněty kůže.

„Ano,“ říkala s úsměvem. „Ano, Paracelsus ho nazývá ‚červený olej‘.“

Annabella se natáhla ke sklenici. Tekutina v ní zářila jako západ slunce.

„Mám ty květy v oleji od svatého Jana, kdy jsem je sbírala. Když třezalku natrháš přesně toho dne, její květy mají zvláštní sílu. Tohle si vezmeš domů. Vždycky si trochu kápni do hrnku, aby tekutina zakryla dno. Do půlky ho naplň povařeným ovsem a udělej si obklad, který přiložíš na místa s vyrážkou.“

Markéta přikyvovala.

„To ale není všechno. Chci, abys třikrát denně užívala tři kapky tinktury a soustředila se na svůj sen. To musíš, jinak ti tinktura nepomůže.“

Markéta svěsila hlavu. „K čemu mi to bude? Matka mě slíbila sládkovi a rodina potřebuje peníze. Jsem ženská, a když budu provozovat lazebnictví nebo jinou medicínu, obviní mě jako…“

Náhle se přerušila.

„Čarodějnici? Z toho máš strach?“ zeptala se Annabella. „Sestro, musíš mít trochu kuráže a jít si za svým snem. Nenech se ovlivňovat požadavky matky, pomluvami nebo tím, co od tebe očekávají druzí.“

Markéta znovu přikývla.

„Když budeš mít naději, medicína zabere. Ale když se poddáš zoufalství, nebude ti pomoci, ať už přijdeš za mnou nebo za kýmkoli jiným. A teď si dáme heřmánkový čaj s medem. Je to dobré také na nervy.“

Natáhla ruku a pohladila Markétu po vlasech.

„Máš tak zvláštní vlasy,“ říkala obdivně. „Ještě nikdy jsem neviděla tolik odstínů pohromadě. Připomínají skvrnitý jantar.“

Podívala se Markétě do očí a zadržela její pohled.

„Možná zase přijde den, kdy budeš potřebovat moji pomoc, sestro. Nezapomínej, že jsem tady, abych pomáhala nevinným a potřebným. A zapamatuj si ještě tohle: nesmíš mít strach z dobrých duší, které ti přijdou v životě na pomoc.“

Kocour Prorok u Markétiných nohou začal znovu příst. Uvelebila se na lavici a znovu se začetla do knihy.

Když o dvě hodiny později odcházela od Annabelly, cítila nové odhodlání v duši. Připadala si jako mladé hříbě, které se prohání a skotačí ve vysoké letní trávě. Kolem její hrdé brady pořád vanul studený vítr, ale Markétě připadal o něco mírnější, než když šla k vědmě. Stáhla si šálu z obličeje. Teď už jí nevadilo, že si lidé všimnou rudých puchýřků.

.

KONEC JARA ROKU 1606

KAPITOLA 4

Arcivévoda Matyáš, mladší bratr Rudolfa II.

Vysoký vousatý jezdec ujížděl po hřbetě nízkých kopců, které se zvedaly podél břehu Dunaje. Foukal silný vítr a bílá hříva andaluského hřebce šlehala skrčeného jezdce do očí. Hnal koně tak šílenou rychlostí, až za jeho kopyty odletovala hlína.

Matyáš, arcivévoda Horního a Dolního Rakouska, se ohlédl a viděl, že jeho družina zaostává daleko za ním. S jeho šedým hřebcem Královským dukátem se nikdo nemohl měřit.

Na těchto krásných lipicánech se Matyáš učil jezdit ve španělské jezdecké škole svého otce, císaře Maxmiliána II., od svých pěti let. Otec se strýcem přivezli andaluské plemeno ze Španělska do Rakouska a založili chov, který měl sloužit výlučně potřebám habsburské dynastie. Matyáš měl v krvi stejnou lásku ke koním jako jeho otec. Také Matyášův starší bratr Rudolf si andaluské plnokrevníky zamiloval a rád se na nich proháněl, ale se svou malou a zavalitou postavou nemohl dělat otci takovou radost jako dlouhonohý a nebojácný Matyáš.

Císař Maxmilián dobře věděl, že jeho mladší syn je pravý habsburský válečník.

Matyáš zastavil koně na skalnatém hřebeni a podupal koberec rudých máků. Urazil krajem několik mil od hradeb Ostřihomi, starodávného hlavního města Uher, jemuž se přezdívalo „perla v ohbí Dunaje“. Jak tak hleděl na jeho vody, byl mladší bratr císaře Rudolfa pevně rozhodnutý ubránit město, které sotva před deseti lety za cenu těžkých ztrát vyrval z rukou Turků.

Arcivévodův pohled klouzal po nízkých zelených kopcích uherského venkova. Mezi lidmi kolovaly zvěsti o osmanském vpádu, k němuž mělo dojít na jihovýchodě za Budou. Zatím však nikde neviděli stoupat dým z táborových ohňů janičářů, kteří si v ohromných měděných kotlích vařili proviant.

Bojechtivost Turků se víc než v kterémkoli jiném vojsku odvíjela od toho, co dostali do svých polních misek k večeři. Odznakem cti a vysokého postavení byla u nich naběračka, kterou se důstojníci odlišovali od obyčejných vojáků.

Žádná hvězda. Ani půlměsíc nebo zlatý prýmek. Corbaci, velitel jejich jednotky, se honosil kuchyňskou naběračkou.

V posledních letech si Matyáš shromažďoval veškeré informace o Turcích. Nejvíc mu toho pověděl jeden z jeho generálů, zámožný sedmihradský šlechtic Ferenc Nádasdy, jenž svým zlatem z velké části financoval habsburskou obranu proti nájezdnickým Osmanům.

Ale i přes Nádasdyho štědrou podporu a neskrývanou chuť táhnout do války nepadl na Matyáše ani stín smutku, když se loni dozvěděl, že tento divoký válečník položil život v boji. Vždycky mu ze surového Sedmihraďana naskakovala husí kůže. S hrůzou vzpomínal na ony noci během první války s Osmany, kdy byl ubytován na Nádasdyho rodovém panství v Čachticích, provlhlém kamenném hradě na úpatí Malých Karpat. Když viděl vyděšené pohledy hradních sluhů a přihrbené rolníky dole ve vsi, musel si chtě nechtě klást otázku, koho se ti lidé bojí víc – jestli Turků, nebo Nádasdovy rodiny.

Nádasdy miloval válku – a nejvíc ho na ní fascinovalo mučení. Báli se ho dokonce i Turci a přezdívali mu Černý rytíř ze Sedmihradska. Šuškalo se, že Ferencova manželka Alžběta Báthoryová, neteř polského krále, je stejná sadistická bestie jako její manžel.

Přesto bylo spojenectví s těmito lidmi, jakkoli odpornými, pro Habsburky velmi důležité, neboť pocházeli z nejbohatších a nejmocnějších evropských rodin.

Nádasdy poučil Matyáše o krutých zvycích Osmanů a jejich náboženské víře. Poznej svého nepřítele, Matyáši, radil mu. Musíš ho znát lépe než on tebe.

Takhle se Matyáš dozvěděl i o tom, že Osmané před bitvou malují své koně válečnými barvami, že janičáři jsou původně křesťanské děti, které Turci unesli, obřezali a vychovali jako islámské bojovníky. Dozvěděl se, že tito krvelační bezvěrci, kteří narážejí na kůly hlavy nepřátel jako trofeje, se pětkrát denně modlí. A než před svým Bohem padnou na zem, napřed se umyjí. Na bojišti, kde není voda, se prý drhnou písčitou hlínou, zatímco o místa za ušima, čelo i zátylek pečují podobně jako kočka, když se čistí nasliněnou tlapkou.

Bezvěrci, pomyslel si Matyáš a naklonil se ze sedla, aby plivl na zem a ne na svou botu ve třmeni. A přece teď ti barbaři bušili mohutnou pěstí na brány Evropy a jejich hordy už zase ohrožovaly Vídeň. Blížily se k srdci civilizovaného křesťanstva.

Právě Matyáš se svým vojskem bojovníků Svaté říše římské – kterému veleli muži jako Nádasdy – nyní na uherské hranici zadržoval divoké hordy bezvěrců. Jeho bratr, král a císař Rudolf II., jej pověřil velmi nebezpečným, ale čestným úkolem: jmenoval ho vrchním velitelem celého protitureckého tažení.

Rudolf by rád viděl moji hlavu na špici tureckého kopí, s očima vyklovanýma od vran, pomyslel si Matyáš. Konečně by se mě zbavil.

Rudolf se Matyáše opravdu bál, protože jako král neměl žádného legitimního dědice. Stavěl bratrovi do cesty všechny možné i nemožné překážky, aby ho udržel co nejdál od Prahy a trůnu.

Matyáš pohlédl na podupané vlčí máky a vzpomněl si na svou rozkošnou sestřenici Annu Rakouskou. Těžce polkl. Dokud bude naživu jeho bratr Rudolf, může zapomenout na to, že by ji někdy požádal o ruku. A vlastně i kteroukoli jinou ženu.

Jako by nestačilo, že král nechce dát Matyášovi svolení k sňatku. Nyní ho ještě odvolal z jeho domova v Linci, aby plánoval a vedl bitvy, útočné výpady i obranné manévry proti rozlézajícím se tureckým hordám. Neměl žádný vlastní život, jen válku a zase jen válku, rok za rokem.

Jak rád by shodil tohle břímě na bedra svého staršího bratra! Jenže Praha se o Uhry nezajímala, byli jí lhostejní všichni ti ranění a mrtví, vypálená krajina, kam oko dohlédlo. Král Rudolf mrhal zlatem za alchymisty, astrology a okultismus. Pokud šlo o Uhry, myl si ruce a jejich obranu přenechal Matyášovi a jeho spojencům.

Královské Uhry Rudolfa zajímaly jen jako zdroj daní. Snahy zdejší protestantské většiny o záchranu starobylého království přicházely vniveč, protože země trpěla v kleštích chudoby. Kdyby nebylo peněz, které teď do tažení proti Turkům investoval Petr Vok, v osmanských rukou by dávno spočívala celá Morava, Čechy i koneckonců Vídeň.

V dáli nad kopcem Matyáš zahlédl tenký proužek kouře. Jeho hřebec zařehtal. Nepochybně odpovídal kobylám v osmanském táboře.

Za úsvitu zaútočíme, rozhodl se Matyáš. Když tábor obklíčíme a odřízneme únikovou cestu do Budy, je ještě šance, že jejich postup do Královských Uher zarazíme. Zvědové na severovýchodě jistě dnes večer ohlásí další nájezdy, protože Turci jsou za všech okolností na pochodu.

Matyáš obrátil koně zpátky k táboru. Musí se svými generály naplánovat útok.

Ale než se rozjel pryč, ještě naposled se podíval na oblé zelené kopečky a kvetoucí louky pod nimi. Jednoho dne bude tohle všechno součást jeho království. Jednoho dne tomu bude vládnout jako císař Svaté říše římské.

Měl v Praze spoustu špehů a ti ho neustále informovali o tamním dění. Jezdili teď za ním na uherskou hranici pořád s tou stejnou zprávou, celí dychtiví stříbra, které si vysloužili svýma bystrýma očima a klevetivými jazyky.

Králův syn don Julius je šílený! Když se potlouká v ulicích, obyvatelé Prahy na toho mizeru plivou a hvízdají, ale král nedělá nic, aby ho zkrotil.

Achillovou patou Matyášova bratra Rudolfa byl jeho milovaný synáček. Od svých špehů arcivévoda velmi dobře věděl, jaké nechutné skandály tropí v ulicích Prahy a Vídně; ve všech nevěstincích se šířily temné historky o šíleném králově levobočkovi, kterého se bály i prostitutky.

A teď se mezi lidmi šuškalo, že Rudolf chce dát dona Julia uvěznit – svého vlastního syna!

Jednoho dne mi můj synovec pomůže získat trůn, pomyslel si Matyáš a usmál se právě ve chvíli, kdy za ním na hřeben dorazila jeho družina.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lazebníkova dcera.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.