EON

Znovuzrození dračího oka

Alison Goodmanová

BRNO / 2009

Poprvé vydáno ve Spojených státech amerických nakladatelstvím Viking, členem Penguin Group, pod názvem EON v roce 2008.

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována, uchovávána v rešeršních systémech nebo jakkoliv elektronicky, fotograficky či jinak přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele práv a nakladatele knihy.

© Alison Goodmanová, 2008

Translation © Jan Kozák, 2009

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2009

ISBN ePUB 978-80-7462-525-1

ISBN Mobi 978-80-7462-530-5

Věnuji své drahé přítelkyni Karen McKenziové.

BUVOLÍ DRAK

Světová strana: SEVER

Barva: purpurová

Dračí oko: pan Tyron

Strážce odhodlání

TYGŘÍ DRAK

Světová strana:
SEVERO-SEVEROVÝCHOD

Barva: zelená

Dračí oko: pan Elgon

Strážce odvahy

ZAJEČÍ DRAK

Světová strana:
VÝCHODO-SEVEROVÝCHOD

Barva: růžová

Dračí oko: pan Silvo

Strážce míru

DRAČÍ DRAK

(Zrcadlový drak)

Světová strana: VÝCHOD

Barva: červená

Dračí oko: žádný – zrcadlo

Drak je pohřešovaný přes pět set let.

Strážce pravdy

HADÍ DRAK

Světová strana:
VÝCHODO-JIHOVÝCHOD

Barva: měděná

Dračí oko: pan Čion

Strážce vnitřního vhledu

KOŇSKÝ DRAK

Světová strana: JIHO-JIHOVÝCHOD

Barva: oranžová

Dračí oko: pan Dram

Strážce vášně

KOZÍ DRAK

Světová strana: JIH

Barva: stříbrná

Dračí oko: pan Tiro

Strážce laskavosti

OPIČÍ DRAK

Světová strana: JIHO-JIHOZÁPAD

Barva: ebenová

Dračí oko: pan Džessam

Strážce důvtipu

KOHOUTÍ DRAK

Světová strana: ZÁPADO-JIHOZÁPAD

Barva: hnědá

Dračí oko: pan Bano

Strážce důvěry

PSÍ DRAK

Světová strana: ZÁPAD

Barva: slonovinová

Dračí oko: pan Garon

Strážce poctivosti

KANČÍ DRAK

Světová strana: ZÁPADO-SEVEROZÁPAD

Barva: sivě šedá

Dračí oko: pan Meram

Strážce štědrosti

KRYSÍ DRAK

Světová strana: SEVERO-SEVEROZÁPAD

Barva: modrá

Dračí oko: pan Ido

Strážce ctižádosti

Vybráno z původních svitků Džiona Tsua.

Nikdo neví, jak první dračí oči uzavřely nebezpečnou smlouvu s dvanácti energetickými draky štěstěny. V těch několika málo svitcích a básních, které přežily všechna ta staletí, začíná nit příběhu až dlouho poté, co člověk uzavřel dohodu s duchovním zvířetem o ochraně naší země. Říká se však, že stále existuje černý foliant, jenž líčí bouřlivé začátky a předpovídá tomuto prastarému spojení katastrofický konec.

Draci jsou bytosti schopné manipulovat s hua — přirozenou energií, která je přítomna ve všech věcech. Každý drak je spojen s jedním nebeským zvířetem ve dvanáctiletém cyklu síly, který se odvíjí od počátku času ve stále stejném pořadí: Krysa, Buvol, Tygr, Zajíc, Drak, Had, Kůň, Koza, Opice, Kohout, Pes a Kanec. Každý drak je rovněž strážcem jednoho z dvanácti hvězdných směrů a strážcem jedné z Velkých ctností.

Na každý Nový rok se jeden cyklus završí a začíná rok dalšího zvířete. Jeho drak se dostává do ascendence a jeho síla se na dvanáct měsíců zdvojnásobuje. Ascendentní drak se zároveň spojuje s novým učněm, který má být vzdělán v dračí magii. Jakmile dotyčný chlapec vstoupí do tohoto nového života, je předchozí učeň povýšen na dračí oko a získává plnou moc. Nahradí svého mistra, bývalé dračí oko, který odchází do výslužby zemdlený a k smrti vyčerpaný následkem čtyřiadvacetiletého spojení s drakem. Je to krutá smlouva, jež poskytuje dračímu oku nesmírnou moc — je schopen usměrňovat monzuny, měnit toky řek a zastavovat zemětřesení. Avšak výměnou za vládu nad přírodou se dračí oko pozvolna vzdává své hua ve prospěch draka.

Pouze ti chlapci, kteří dokáží energetického draka vidět, mohou doufat, že se stanou kandidáty na dračí oko. Je to vzácný dar vidět draka roku vašeho narození a ještě vzácnější je, když dokážete vidět kteréhokoli z ostatních energetických draků. Na každý Nový rok stane dvanáct chlapců, narozených před dvanácti lety, tváří v tvář ascendentnímu drakovi a modlí se, aby zvíře uznalo jejich vlohy za dostačující. Jeden z nich je poté vybrán a v tom okamžiku spojení — a v žádném jiném — mohou všichni lidé spatřit draka v celé jeho slávě.

Ženy nemají ve světě dračí magie místo. Říká se, že toto umění znesvěcují a že nemají fyzickou sílu ani hloubku charakteru, jež jsou potřebné k obcování s energetickým drakem. Panuje též názor, že ženské oko, které se až příliš rádo shlíží samo v sobě, nemůže uzřít pravdu světa energie.

KAPITOLA 1

Spustila jsem hroty obou mečů do písku arény. Byl to chybný pohyb, ale vleklá bolest v břiše mne přiměla, abych se přikrčila. Dívala jsem se, jak se bosá noha mistra šermíře Ranneho sune vpřed, jak přenáší váhu a rozmachuje se k prudkému úderu. Při výcviku s ním se mi vždycky svíraly vnitřnosti strachem, ale tohle bylo jiné. Tohle byla bolest spojená s krvácením. Copak jsem si špatně spočítala, kdy dostanu měsíčky?

„Co se děje, hochu?“ řekl mistr.

Vzhlédla jsem. Ranne stál nakročený, oba meče zkřížené a přichystané k ladnému švihu, kterým by mi mohl setnout hlavu. Rukama pevně svíral jílce. Věděla jsem, jak moc touží pohyb dokončit a zbavit tak školu mrzáka. Ale netroufal si.

„To už máš dost?“ zeptal se. „Ta třetí figura byla ještě horší než obvykle.“

Zavrtěla jsem hlavou a zaťala zuby v dalším návalu bolesti.

„To nic není, mistře.“ Opatrně jsem se narovnala, ale meče jsem nezvedla.

Ranne uvolnil svůj postoj a ukročil zpátky. „Na zítřejší obřad nejsi připraven,“ řekl. „A nikdy nebudeš. Neumíš ani dokončit sestavu předstoupení.“

Otočil se v kruhu a zlostně přejel pohledem po ostatních kandidátech klečících po obvodu pískového cvičiště. „Ta série musí být bezchybná, pokud máte předstoupit k zrcadlům. Rozumíte?“

„Ano, mistře šermíři,“ zaburácelo jedenáct hlasů.

„Prosím, jestli dovolíte, zkusím to znovu,“ řekla jsem. Mým tělem projela další křeč, ale já zůstala bez hnutí.

„Ne, Eone-jah. Vrať se zpátky do kruhu.“

Viděla jsem, jak se ostatních jedenáct kandidátů neklidně zavrtělo. Ranne připojil k mému jménu jah, prastarou slovní ochranu proti zlu. Poklonila jsem se a zkřížila na pozdrav své meče. Přitom jsem si představovala, jaké by to bylo vrazit mu je oba do hrudi. Za Rannem se rozvinula mohutná matná postava Tygřího draka a zírala na mě. Jako by ho můj hněv vždycky probudil. Soustředila jsem se na Zaječího draka a představila si jeho třpytivou siluetu v naději, že Strážce míru mi pomůže ovládnout hněv.

V kruhu kandidátů sebou trhl Dillon a rozhlédl se po aréně. Cítil snad draky? Byl bdělejší než ostatní, ale ani on nedokázal draka zahlédnout, aniž by předtím několik hodin meditoval. Byla jsem z kandidátů jediná, kdo dokázal dle libosti vidět všechny draky, samozřejmě až na Zrcadlového draka, který se kdysi dávno ztratil. Musela jsem napnout všechny síly, abych duchovní zvířata zahlédla, a pak na mě dolehla únava, ale byla to jediná věc, díky níž jsem dokázala vydržet poslední dva roky výcviku. Byl to také jediný důvod, proč se mohl mrzák jako já stát kandidátem — schopnost vidět všechny draky byla vzácná, ale ani to, jak mi mistr šermu Ranne rád připomínal, nebyla záruka úspěchu.

„Vrať se zpátky do kruhu. Hned!“ zařval Ranne.

Vypjala jsem se a ukročila dozadu. Příliš rychle. Pod chromou nohou mi uklouzl písek a já sebou smýkla doprava. Dopadla jsem tvrdě na zem. Následoval otupělý šok, pak přišla bolest. Projela ramenem, kyčlí, kolenem. Má kyčel! Neporanila jsem si ještě více kyčel? Natáhla jsem ruku podél břicha a přes kůži a svaly zatlačila na zdeformovanou kost. Ne, kyčel mě nebolela. Kost zůstala celá. A ostatní bolesti již polevovaly.

Dillon se na kolenou předklonil a vymrštil do vzduchu hrst písku. Blázínek — ještě tím všechno zhorší.

„Eone, jsi…?“

„Nevybočuj z řady,“ obořil se na něj Ranne. A do mě kopl. „Vstávej, Eone-jah. Děláš ostudu povolání dračího oka. Vstaň.“

Namáhavě jsem se zvedla na čtyři, připravena odkulit se, kdyby mě nakopl znovu. Ale žádný úder nepřišel. Popadla jsem své meče a zvedla se do stoje. Když jsem se narovnala, znovu mnou projela bolest. Už mi moc času nezbývalo. Musela jsem zpátky za svým mistrem, než se ukáže krev. Už šest měsíců od doby, co nás mé tělo zradilo poprvé, měl můj mistr ve své knihovně uzamčenou zásobu jemných látek a mořských hub, aby se o tom žádný ze slídilů nedozvěděl.

Právě zazvonil zvon odbíjející půl — kdyby mi Ranne dovolil odejít, stihla bych do odbití celé hodiny zajít domů a zase se vrátit.

„Mistře šermíři, mohu se do dalšího zazvonění uvolnit z výcviku?“ zeptala jsem se. Hlavu jsem měla uctivě skloněnou, ale oči jsem nespouštěla z Ranneho tupých, zatvrzelých rysů. Musel se narodit v roce Buvola. Nebo byl ve znamení Kozy.

Ranne pokrčil rameny. „Vrať své meče do zbrojnice, Eone-jah. Chodit zpátky už se neobtěžuj. Dalších pár hodin výcviku už tvé zítřejší šance stejně nezvýší.“ Otočil se ke mně zády a do arény místo mě povolal svého oblíbence Bareta. Mohla jsem odejít.

Dillon na mě pohlédl s ustaraným výrazem. Byli jsme z kandidátů nejslabší. Jemu bylo požadovaných dvanáct, stejně jako všem chlapcům v kruhu, ale vypadal jako osmiletý, já jsem byla zase chromá. Dřív by nás ani nenapadlo, že bychom se mohli pokládat za kandidáty na dračí oko. A ani teď jsme nečekali, že na zítřejším obřadu si Krysí drak vybere někoho z nás. Ve všech sázkových kruzích byly Dillonovy šance 30:1, ty moje 1000:1. Naše kurzy možná byly prachmizerné, ale ani rada nevěděla, jak se drak nakonec rozhodne. Za Ranneho zády jsem předstírala zívnutí a očekávala, že se Dillon usměje. Ten škubl koutky, ale napětí z jeho tváře nezmizelo.

V břiše jsem ucítila další křeč. Zatajila jsem dech a počkala, až odezní, pak jsem se otočila a opatrně vykročila k malé zbrojnici. Chromou nohu jsem za sebou táhla v písku. Dillonovy starosti byly oprávněné. Kandidáti už mezi sebou nebojovali o čest předstoupit k zrcadlům, ale stále jsme museli prokazovat svou sílu a zdatnost v obřadních sestavách s mečem. Dillon dokázal sestavu předstoupení aspoň dokončit, i když špatně. Mně se však ani jednou nepovedlo provést všechny složité pohyby Zrcadlového draka trojky.

Tvrdilo se, že je zapotřebí velká fyzická a mentální houževnatost, aby mohl člověk uzavřít smlouvu s energetickými draky a manipulovat se silami země. Mezi kandidáty se dokonce šeptalo, že dračí oko se postupně vzdává své životní síly ve prospěch draka výměnou za schopnost pracovat s energiemi a že tato smlouva způsobí jeho předčasné stárnutí. Můj mistr byl během posledního cyklu tygřím dračím okem a podle mých propočtů mu bylo něco málo přes čtyřicet. Přesto měl tvář a držení těla jako stařec. Možná to byla pravda — možná se dračí oko opravdu vzdává své životní síly — anebo můj mistr zestárl pod tíhou chudoby a životní smůly. Tím, že vsadil na mě, riskoval vše.

Ohlédla jsem se přes rameno. Ranne se díval, jak Baret provádí první figuru. Při pohledu na všechny ty silné, tělesně zdatné chlapce, kteří mezi sebou soupeřili o čest mu sloužit, mě napadla otázka: Mohl by si Krysí drak opravdu vybrat mě? Byl to strážce ctižádosti, takže fyzickou zdatností se možná ovlivnit nenechá. Obrátila jsem se na severo-severozápad a zaostřila mysl, až jsem spatřila na písku Krysího draka, mihotal se jako fata morgána. Drak vyklenul krk a zatřásl svou hustou hřívou, jako by si všiml mé pozornosti.

Kdyby si mě vybral, pak bych v jeho službách působila dvacet čtyři let. Nejprve bych byla v učení u stávajícího dračího oka a po jeho odchodu do výslužby bych s energiemi pracovala sama. Vydělala bych si veliké jmění, i když bych odváděla dvacetiprocentní podíl svému mistrovi. Nikdo by si netroufl na mě plivat, přežehnávat se na ochranu před zlem nebo znechuceně odvracet tvář.

V opačném případě bych mohla mluvit o štěstí, kdyby si mě můj mistr ponechal ve svém domě jako sluhu. Byla bych jako Čart, pomocník pro všechno s tělem tak deformovaným, že vypadalo jako úděsná parodie sebe sama. Před čtrnácti lety se Čart narodil Rille, jedné z neprovdaných služebných, a přestože mému mistrovi se z pohledu na jeho znetvoření dělalo zle, nechal ho žít ve své domácnosti. Čart se nikdy nedostal mimo prostory pro služebnictvo a spával na matraci u kuchyňských kamen. Kdybych zítra selhala, mohla jsem jen doufat, že mi můj mistr prokáže podobnou milost. Než mě před čtyřmi lety našel, pracovala jsem na solné farmě. Raději bych s Čartem sdílela matraci u kamen, než bych se vrátila do takové bídy.

Zastavila jsem se a zašmátrala v mysli po Krysím drakovi, aby mě ovanula energie toho úžasného zvířete. Ucítila jsem, jak mi jeho síla jiskří v těle. Mluv se mnou, prosila jsem. Mluv se mnou. Vyber si zítra mě. Prosím, vyber si zítra mě.

Žádná odpověď.

Tupá bolest ve spáncích přešla v hotová muka. Příliš jsem se snažila udržet ho před svým vnitřním zrakem. Drak mi ze zorného pole vyklouzl a vzal s sebou i moji energii. Zapíchla jsem meč do písku, abych nespadla, a zalapala po dechu. Jsem to ale hlupák! Copak se nikdy nepoučím? Drak přece komunikuje jen se svým dračím okem a jeho učněm. Zhluboka jsem se nadechla a vytáhla meč ze země. Proč tedy vidím všech dvanáct draků? Kam až má paměť sahala, vždycky jsem měla schopnost zaměřit mysl do světa energie a vidět jejich veliká průsvitná těla. Proč jsem obdržela takovou schopnost v tak poznamenaném těle?

S úlevou jsem přešla z písku na dlážděný dvůr zbrojnice. Ostré křeče v břiše konečně polevily a vystřídala je vleklá, tupá bolest. Starý zbrojmistr Hian seděl na bedně vedle dveří zbrojnice a leštil menší začernalou dýku, kterou předtím vytáhl z pece.

„Zase tě vyhodili?“ zeptal se, když jsem šla kolem.

Zastavila jsem se. Hian na mě nikdy předtím nepromluvil.

„Ano, zbrojmistře,“ řekla jsem a sklopila bradu v očekávání, že mě vyplísní.

Hian držel dýku před očima a prohlížel si čepel. „Řekl bych, že sis vedl dobře.“

Vzhlédla jsem a střetla se s jeho pohledem. Ze zarudlé slévačovy kůže vystupovala zažloutlá bělma.

„S tou nohou bys nikdy neprovedl Zrcadlového draka trojku správně,“ řekl. „Zkus raději Obráceného Koňského draka dvojku. Už to tu jednou bylo. Ranne ti to měl říct.“

Snažila jsem se tvářit jakoby nic, ale srdce mi nadějí vyskočilo až do krku. Byla to pravda? Ale proč mi to říkal? Možná se jen bavil na účet mrzáka.

Zbrojmistr vstal a přidržel se zárubně, aby se narovnal. „Nevyčítám ti, že mi nevěříš, hochu. Ale zeptej se svého mistra. Je to jeden z nejlepších dějepisců v okolí. Poví ti, že mám pravdu.“

„Ano, zbrojmistře. Děkuji vám.“

Hlasitý výkřik nás oba přiměl ohlédnout se po kandidátech v písečné aréně. Baret klečel na kolenou před Rannem.

„Mistr šermíř Louan platil za jednoho z nejlepších učitelů obřadu předstoupení. Škoda, že odešel do výslužby,“ řekl Hian zpříma. „Máš doma cvičební meče?“

Přikývla jsem.

„Tak si dnes večer nacvič Obráceného draka dvojku. Než začne tvůj očistný rituál.“ Sešel toporně se schodů, ale pak se ještě otočil. „A pověz svému mistrovi, že ho pozdravuje starý Hian.“

Dívala jsem se za ním. Pomalu odcházel k bráně, která vedla dolů do kovárny, a jeho kroky doprovázelo vzdálené bušení kladiva do kovadliny. Pokud měl pravdu a já bych mohla Zrcadlového draka trojku nahradit Obráceným Koňským drakem dvojkou, pak bych sestavu předstoupení dokázala bez potíží provést.

Vešla jsem do studené, zešeřelé zbrojnice a chvíli počkala, až se mé oči rozkoukají. Nebyla jsem tak přesvědčená jako zbrojmistr, že by rada povolila změnu v obřadu, zvlášť pokud šlo o sestavu Zrcadlového draka. Dračí drak byl ostatně symbolem císaře a podle legend císařská rodina pocházela z draků a stále měla v žilách dračí krev.

Jenže Zrcadlový drak byl už pět set let ztracený. Nikdo nevěděl, kdy nebo jak vlastně zmizel. Podle jedné verze císař draka kdysi dávno urazil, druhá líčila strašlivý boj mezi duchovními zvířaty, při němž Zrcadlový drak zahynul. Můj mistr říkal, že všechny ty příběhy jsou jen báchorky a že pravdu i se všemi záznamy pohltil čas a požár, který zachvátil sál Zrcadlového draka. A on to musel vědět, neboť, jak právě řekl zbrojmistr, můj mistr byl veliký dějepisec. Pokud existovala nějaká stará varianta série předstoupení, pak ji jistě najde.

Ale napřed jsem mu musela říct, a to prosím den před obřadem, že nezvládnu sestavu Zrcadlového draka. Zachvěla jsem se při vzpomínce na šrámy a podlitiny, k nimž jsem přišla při jeho posledním záchvatu nespokojenosti. Věděla jsem, že jeho ruku vedlo zoufalství — za posledních deset let připravoval můj mistr šest kandidátů a nikdo z nich neuspěl — ale na jeho hněv jsem se rozhodně netěšila. Sevřela jsem pevněji rukojeti mečů. Musela jsem zjistit, zda je Obrácený Koňský drak číslo dvě povolený. Byla to má největší šance.

Můj mistr nebyl žádný blázen. Před obřadem by mě moc tvrdě nezbil. Záviselo na tom příliš mnoho věcí. A pokud by se jeho dějepisné svitky shodovaly s Hianem, do mého očistného rituálu zbývaly nejméně čtyři hodiny, během nichž jsem mohla zvládnout novou figuru a její přechodné prvky. Nebylo to právě mnoho času, ale mělo by to stačit. Pozvedla jsem nad hlavu meče v gestu, jímž začínal Obrácený drak dvojka, a sekla lehce levým mečem dolů, vědoma si stísněného prostoru kolem.

„Aj, chceš nás tady všechny pobít?“ obořil se na mě zbrojíř ve službě.

Zarazila jsem se a spustila hroty mečů k zemi.

„Omlouvám se, zbrojíři,“ vyhrkla jsem. Byl to ten vyzáblý chlapík, který rád dával lekce. Podala jsem mu meče rukojeťmi napřed a čepelemi směrem k zemi. Viděla jsem, jak krátce sevřel ruku na ochranu proti zlu, a pak si je vzal.

„Nějaké škody?“ zeptal se a podržel jeden meč naplocho, aby zkontroloval ocel.

„Ne, zbrojíři.“

„Jsou to drahé zbraně, abys věděl, žádné hračky. Musíš s nimi zacházet s úctou. A ne se jimi ohánět uvnitř. Kdyby každý —“

„Děkuju, zbrojíři,“ řekla jsem a odcouvala ke dveřím, než spustí tu litanii naplno. Pořád ještě řečnil, když jsem utíkala po schodech pryč.

Nejsnáze se ze školy chodilo zadem přes arénu a přes hlavní bránu, ale já měla strach jít znovu kolem Ranneho. Raději jsem se dala po prudké pěšině svažující se k jižní bráně školy. Levý bok mě po náročném nácviku bolel a pro křeče v břiše jsem se skoro nemohla nadechnout. Když jsem přišla k jižní bráně a znuděný strážník mě pustil ven, už ze mě kapal pot, jak jsem se snažila nekřičet.

Cestu za školou lemoval asi tucet domácích krámků, které tvořily vnější okraj tržnice s potravinami. Ve vzduchu se vznášela vůně rozpáleného vepřového sádla a dokřupava propečené kachny. Opřela jsem se o zeď školy, abych si ochladila záda o kámen, a pozorovala dívku v modrých šatech kuchyňské pomocnice, jak se proplétá mezi hloučky klevetících trhovců a zastavuje se u okénka prodavače vepřového. Bylo jí zhruba šestnáct — tolik, co ve skutečnosti mně — a tmavé vlasy měla ledabyle stažené do smyčky copu „neprovdané dívky“. Dotkla jsem se konce krátkého copánku ze svých černých vlasů, o délce, jakou směli nosit kandidáti. Kdyby mě zítra vybrali, nechala bych si je narůst do pasu, abych si je pak mohla zaplétat do dvojité smyčky copu dračího oka.

Dívka se sklopenýma očima ukázala na vystavenou uzenou kýtu. Mladý učeň maso zabalil do látky a položil ho na lavici. Dívka počkala, až ukročí zpátky, pak vedle položila peníz a vzala si balík. Beze slova, bez očního kontaktu, bez jediného doteku — bylo to všechno velmi spořádané. Ale já vycítila, že mezi nimi něco je.

Vskrytu duše jsem věděla, že to není počestné, ale přimhouřila jsem oči a zahleděla se na ně, jako jsem se dívala na draky. Zprvu jsem neviděla nic. Pak jsem vnitřním okem postřehla jakousi změnu, jako kdybych přistoupila blíž, a mezi chlapcem a dívkou se vzedmula zářivá oranžová energie, vířící kolem jejich těl jako malý monzun. Ve vnitřnostech a v duši jsem ucítila hořkost. Sklopila jsem oči k zemi, připadajíc si jako vetřelec, a mrknutím jsem zření v mysli zapudila. Když jsem se podívala zpátky, dívka se už otáčela k odchodu. Po energii kolem nich nebylo ani stopy. Ani stopy po té tepající záři, která zanechala v mé mysli tak palčivý vjem. Jak to, že jsem tak náhle dokázala spatřit tak intimní lidskou energii? Můj mistr ani můj instruktor o ní nikdy nemluvili — emoce nebyly doménou dračí magie. Další odlišnost, kterou jsem musela před světem tajit. Odlepila jsem se od zdi. Musela jsem ze svých svalů vypudit ten příval síly a studu.

Dům mého mistra stál o tři ulice dále, ve svahu kopce. Bolest v mém boku se změnila: místo důvěrně známého pnutí po namožení jsem teď cítila ostřejší, varovné píchání. Potřebovala jsem si dát horkou koupel, pokud jsem měla doufat, že nacvičím sestavu předstoupení. Ulička vedle krámku prodavače vepřového se nabízela jako vhodná zkratka. Pokud ovšem byla prázdná. Zaclonila jsem si oči a pozorně hleděla do úzkého průchodu. Zdálo se, že žádné nebezpečí nehrozí. Nebyli tam žádní dělníci z doků, kteří by si přišli vykouřit dýmku, případně se pobavit honičkou za kulhajícím mrzákem. Vykročila jsem, ale vzápětí se zarazila, protože dav se známým způsobem zavlnil. Lidé se klidili ke kraji cesty a padali na kolena, brebentění náhle ustalo.

„Uvolněte cestu paní Džíle. Uvolněte cestu paní Džíle.“

Hlas byl vysoký, ale mužský. Po silnici se pohyboval zdobně vyřezávaný palankýn, jenž neslo na ramenou osm zpocených mužů. Osoba uvnitř byla schovaná za fialovými závěsy z hedvábí. Dvanáct strážných, oblečených ve fialových tunikách a nesoucích zakřivené meče, tvořilo kolem ochranný čtverec — byli to stínoví muži, eunuši, vojáci z císařského dvora. Vždycky pohotově srazili na zem ty, kdo se dostatečně rychle neklidili z cesty nebo se neklaněli. Klekla jsem na své zdravé koleno a chromou nohu zatáhla pod sebe. Paní Džíla? Musela to být jedna z císařových favoritek, pokud měla povolený vstup do Vnitřního okrsku. Shýbla jsem se do úklony náležící „šlechtici ze dvora“.

Vedle mě seděl na patách podsaditý muž v kamaších a umaštěném oděvu námořníka a pozoroval, jak se blíží průvod. Kdyby se nepoklonil, upoutal by pozornost stráží. A těm bylo jedno, kdo ránu schytá.

„Je to dvorní dáma, pane,“ zašeptala jsem naléhavě. „Musíte se poklonit. Takhle.“ A názorně jsem mu předvedla správný úhel.

Pohlédl na mě. „Myslíš, že si naše poklony zaslouží?“ zeptal se.

Zamračila jsem se. „Jak to myslíte? Je to dvorní dáma, nezáleží na tom, co si zaslouží. Když se nepokloníte, zmlátí vás.“

Námořník se zasmál. „Jak pragmatický přístup k životu,“ řekl. „Vezmu si tvou radu k srdci.“ A spustil ramena k zemi, stále s úsměvem ve tváři.

Když nás palankýn míjel, tajila jsem dech a přimhouřenýma očima jsem se dívala, jak se víří a pak zase sedá prach. Za sebou jsem uslyšela plesknutí meče na těle. Nějaký obchodník zareagoval se zpožděním a strážník v čele ho srazil na zem. Poté palankýn zahnul za roh a davem se rozlehlo sborové vydechnutí. Když lidé vstávali, protahovali si svaly a oprašovali oblečení, zaslechla jsem pár poznámek, zprvu tichých, pak hlasitějších. Položila jsem dlaně na zem a vytáhla nohu zpod sebe, abych vstala. Vtom jsem v podpažích ucítila velké ruce, které mě táhly nahoru.

„Tak pojď, hochu.“

„Nesahejte na mě!“ Uskočila jsem dozadu, ruce zkřížené na hrudi.

„Nic se přece neděje,“ řekl a zvedl ruce do výše. „Jen jsem ti chtěl oplatit tvou laskavost. Díky tobě nepřetáhli můj hřbet mečem.“

Byl cítit rybím tukem, starým potem a mořskými řasami. Hlavou se mi mihla vzpomínka: držela jsem šňůru perlově černých chaluh a má matka s úsměvem pokyvovala hlavou a svíjela ji do koše, který měla přivázaný ke svému štíhlému tělu. Pak obraz zmizel. Trval příliš krátce na to, abych ho dokázala podržet, stejně jako všechny další vzpomínky, které jsem měla na svou rodinu.

„Omlouvám se, pane, zaskočil jste mě,“ řekla jsem a přitáhla si ruce k hrudi ještě pevněji. „Díky za pomoc.“ Zdvořile jsem se uklonila a odstoupila od něj. Na kůži jsem pořád cítila, jak mě prudce sevřel.

Ulička naproti už nebyla prázdná. Na vzdáleném konci se sešla skupinka dělníků z doku, kteří v podřepu hráli kostky. Musela jsem to vzít dlouhou oklikou. A jakoby naschvál bolest v mém boku ještě zesílila.

Námořník si znovu stoupl vedle mě. „Třeba mi pomůžeš ještě s něčím,“ řekl. „Můžeš mi říct, jak se jde k Bráně úředníků?“

V jeho tváři se nezračilo žádné podezření ani zmatek, jen se zdvořile ptal. Znovu jsem pohlédla směrem k dokařům a pak zpět na námořníka. Nebyl moc vysoký, ale měl statnou hruď a ramena a v jeho osmahlém obličeji se táhly přísné rýhy. Podívala jsem se, jestli je ozbrojený — na opasku mu visel nůž. To muselo stačit.

„Já jdu tudy, pane,“ řekla jsem a ukázala přes cestu k uličce. Nebyl to sice přesně směr, kterým chtěl jít on, ale pořád by cesta uličkou trvala kratší dobu než po hlavních ulicích.

„Jsem Tozaj, mistr rybář z Kan Po,“ představil se. Těsně před uličkou se zastavil. Zamnul si ruce a kývl na mě — jako dospělý na dítě.

Ze svých studií energetických linií jsem věděla, že Kan Po leží na pobřeží. Nacházel se tam jeden z nejšťastněji situovaných přístavů v říši, tvarovaný jako měšec a lemovaný sedmi kopci, které poutaly štěstí. Byl to také vstup do vnitrozemí a dále.

„Já jsem Eon, kandidát na dračí oko,“ poklonila jsem se.

Upřel na mě pohled. „Eon? Ten chromý kandidát?“

„Ano,“ řekla jsem. Snažila jsem se tvářit jakoby nic.

„No vida, to je tedy něco.“ A vysekl mi poklonu náležící „ctihodnému známému“.

Rozpačitě jsem kývla. Na tak náhlou změnu postavení jsem nebyla připravená.

„Slyšeli jsme o tobě všechno od posla zpráv,“ řekl mistr Tozaj. „Před pár měsíci šel přes naše městečko. Řekl nám, že rada se rozhodla nechat tě předstoupit před zrcadla. Můj syn z toho měl velikou radost. Je o rok mladší než ty, právě mu bylo jedenáct. Správně by měl rybařit se mnou, učit se svému řemeslu. Ale loni v zimě přišel o ruku při nešťastné nehodě se sítí.“ Tvář mistra Tozaje se stáhla zármutkem.

„To pro něj musí být těžké,“ řekla jsem.

Sklopila jsem oči ke své zkroucené noze — alespoň byla pořád celá. Na nehodu, při níž jsem si rozdrtila kyčel, jsem si moc nepamatovala, ale vzpomínala jsem si na lékaře, jenž nade mnou stál s rezavou pilkou a přemýšlel, kde říznout. Chtěl mi amputovat celou nohu, ale můj mistr ho zarazil a zavolal felčara. Občas se mi stále vybavoval pach staré krve a hnijícího masa na ježících se zubech pily.

Opět jsme vykročili. A já znovu kradmo pohlédla na druhý konec uličky — dokaři už si stoupli do řady a pozorovali nás. Mistr Tozaj vedle mě si všiml okounějící party a ztuhl.

„Má to těžké. A rodina taky,“ řekl a přejel prsty po rukojeti nože. „Počkej, mám v botě kamínek,“ pronesl nahlas a zastavil se.

Otočila jsem se a dívala se, jak se shýbl a zajel prstem podél kotníku do ošoupané boty.

„Ty jsi bystrý kluk, viď?“ pravil tlumeným hlasem. „Takže jestli chceš tělesného strážce, měl by ses přemístit na mou druhou stranu.“ Pohled jeho očí říkal, že svá tichá slova míní vážně. Kývla jsem a přešla za jeho levý bok.

„Jen doufám, že mě nevedeš moc stranou od mé cesty,“ řekl a napřímil se, nespouštěje výrostky z očí.

„Tohle je zkratka,“ podotkla jsem.

Pohlédl na mě. „Spíš pro tebe než pro mě, viď?“

„Pro nás pro oba. Ale pro mě možná trošku víc.“

Pobaveně zamručel a položil mi ruku na rameno. „Drž se při mně.“

Vykročili jsme ke skupině. Mistr Tozaj zkrátil krok, aby se přizpůsobil mému pomalejšímu tempu. Největší z hochů, hromotluk s tmavší kůží a býčí šíjí, jakou mají ostrované, nám ležérně kopl do cesty kámen. Ten poskočil, odrazil se a těsně minul moji nohu. Jeho tři společníci se zasmáli. Byli to městští mládenci, vyzáblí a křehcí, takoví ti rádoby odvážlivci, kteří vždycky potřebují vůdce. Ostrovan sebral ze země větší kámen a přejížděl palcem po jeho povrchu.

„Dobré odpoledne, mládenci,“ řekl mistr Tozaj.

Ostrovan vyplivl požvýkaný list, který přistál před námi. V jeho ruce se objevil přívěsek na tenkém motouzu, jehož druhý konec měl přišitý k oděvu. Byla to vyřezávaná světlá lastura s motivem bambusových větví stočených do kruhu. Mistr Tozaj to uviděl taky a zastavil se. Položil mi ruku na rameno, abych zůstala stát, a postrčil mě za sebe. Pak se otočil a stanul tváří v tvář ostrovanovi. Ostatní hoši se navzájem postrkovali blíž a těšili se na povyražení.

„Ty jsi z jihu, viď?“ zeptal se mistr Tozaj. „Ze vzdálených ostrovů?“

Mládenec ztuhl v ramenou. „Jsem z Trang Deinu,“ řekl a povysunul bradu.

Vyklonila jsem se doprava, abych na něj lépe viděla. Před rokem nařídil císař razie proti lidem z Trang Deinu, aby je ztrestal za jejich opovážlivé snahy o získání nezávislosti. V městských krčmách se šeptalo, že všichni zajatci z Trangu byli brutálně vykleštěni jako zvířata a přinuceni sloužit na císařských lodích. Tomuto chlapci bylo asi jen patnáct, ale byl dost urostlý, aby se mohl vydávat za muže. Nemohl by to být jeden z kleštěnců z Trangu? Spustila jsem oči níž, ale měl na sobě volnou halenu a kalhoty dělníka z doků, takže jsem letmým pohledem nic nepoznala.

Nebo bych mohla? Kleštěncova energie by přece musela být jiná než energie zdravého muže, ne? Možná bych si na něm mohla vyzkoušet svůj vnitřní zrak, stejně jako před chvílí na té kuchyňské pomocnici a učni. Při vzpomínce na to, jak jsem sledovala jejich krátké monzunové splynutí, mi od studu naskočila husí kůže, ale přesto jsem zaměřila svou mysl do světa energie. Objevil se tentýž zvláštní pocit, jako kdybych náhle přistoupila blíž, a pak světlo, tak zářivé, že mi do očí vyhrkly slzy. Nedařilo se mi odlišit jejich energie od sebe, byla to vířící rozplizlá změť rudé, žluté a modré. A pak, jako když se mihne temný stín, ještě cosi. A bolest, hluboká bolest dole v břiše. Desetkrát horší než bolest při měsíčkách — měla jsem pocit, jako by mi někdo vnitřnostmi protahoval ostnatý drát. Pouze energie zrozená ze zlých duchů by mohla způsobit taková muka. Mé vnitřní zření se přerušilo. Rozechvěle jsem se nadechla a do mého zorného pole opět skočila úzká ulička. Bolest zmizela.

Už nikdy víc si nebudu zahrávat s tak krutými energiemi, předsevzala jsem si.

Vedle sebe jsem uslyšela mistra Tozaje: „Já lovím na pobřeží Kan Po. Najal jsem na své lodě pár vašich lidí jako pomocníky. To bylo samozřejmě před razií. Byli to všechno dobří pracanti.“

Ostrovan ostražitě přikývl.

„Na ostrovech je teď klid,“ pokračoval klidným hlasem Tozaj. „V Rjóce už není tolik vojáků. Někteří z pohřešovaných jsou na cestě domů.“

Chlapec upustil kámen na zem a zašmátral rukou po vyřezávané lastuře. Držel ji jako talisman. Ohlédl se po svých společnících a pak se znovu podíval na mistra Tozaje. Přitom se nahrbil v ramenou, jako by se chtěl od svých společníků distancovat.

„Najímáte i teď?“ vysoukal ze sebe.

„Možná bych místo měl,“ odvětil mistr Tozaj. „Pokud hledáš poctivou práci, tak za mnou zítra přijď do doku Šedý mečoun. Počkám do poledního zvonění.“

Mistr Tozaj se otočil a strkal mě svým tělem vpřed. Když jsme vyšli z uličky na rušnou cestu Prodavačů sladkostí, ohlédla jsem se po chlapci z ostrovů. Hleděl na nás, v ruce svíral přívěsek a na své přátele úplně zapomněl.

„Co to měl na krku?“ zeptala jsem se mistra Tozaje, když jsme přecházeli přes cestu. „Symbol štěstí?“ Ale vskrytu jsem věděla, že přívěsek musel znamenat mnohem víc.

Mistr Tozaj si odfrkl. „Ne, neřekl bych, že to bylo štěstí.“ A zpříma se na mě zadíval. „Máš výraz politika, Eone. Vsadil bych se, že víš mnohem víc, než na sobě dáváš znát. Všímáš si věcí kolem, a tak mi pověz, co tahle změna naší zemi přinesla?“

Víc žebráků, víc razií, víc zatčení, více tvrdých slov na adresu císařského dvora. Také jsem zaslechla svého mistra při důvěrném rozhovoru s ostatními muži jeho postavení: Císař je nemocný, příliš nezkušený dědic, dvůr je ve své věrnosti rozpolcený.

„Všiml jsem si, že je bezpečnější nosit výraz politika a mlčet jako němý,“ odvětila jsem jízlivě.

Mistr Tozaj se zasmál. „Moudře řečeno.“ Rozhlédl se kolem a pak mě vtáhl do mezery mezi dvěma krámky. „Přívěsek toho chlapce je znak ostrovů, který přináší dlouhověkost a odvahu,“ řekl tichým hlasem těsně u mého ucha. „A je to také symbol odporu.“

„Proti císaři?“ zašeptala jsem, neboť jsem věděla, jak jsou taková slova nebezpečná.

„Ne, dítě. Proti skutečné moci v říši Hvězdných draků. Velkopánu Sethonovi.“

Sethon byl císařův bratr. Syn konkubíny. Podle starých zvyků by měl císař po nástupu na trůn nechat svého bratra zabít, a spolu s ním všechny děti mužského pohlaví, které se narodily konkubínám jeho otce. Ale náš císař byl osvícený, vzdělaný muž. Nechal svých osm bratrů naživu. Jmenoval je generály a Sethona, nejstaršího z osmi, učinil svým vrchním velitelem. Náš císař byl totiž také důvěřivý muž.

„Ale velkopán Sethon velí armádě. Co zmohou ostrované proti takové síle?“ zeptala jsem se.

Mistr Tozaj pokrčil rameny. „Mnoho ne. Ale existují další, mnohem mocnější, kteří jsou pořád věrní císařovi a jeho synovi.“ Odmlčel se, poněvadž u okénka vedle nás se zastavila stařena, která se začala přehrabovat mezi kynutými koláčky. „Poslyš, tohle veřejné místo se na takové řeči nehodí,“ pravil tiše. „Vlastně ani žádné jiné.“ Napřímil se a dodal: „Dal bych si sladký bochánek. A co ty?“

Moc ráda bych se zeptala, kdo proti velkopánu Sethonovi stojí, ale Tozaj už tohle téma uzavřel. A já neměla sladký bochánek už hodně dlouhou dobu — v domácnosti mého mistra nebyly na takové výstřelky peníze.

„Už bych se neměl zdržovat…,“ řekla jsem.

„Ale no tak, vždyť to bude jen chvilka. Dáme si je za chůze. Můžeš mi doporučit nějakého prodejce?“

Přikývla jsem. Jeden bochánek zhltnu za chvíli. Uviděla jsem v pomalu se sunoucím davu mezeru a provedla jsem tudy mistra Tozaje na roh tržnice Bílých oblaků. Bylo tam rušněji než obvykle, neboť odpolední slunce nahnalo lidi pod široké bílé hedvábné plachty, které byly natažené mezi vyřezávanými sloupy. Prošli jsme kolem Arího Cizince, který ve svém stánku s kávou obsluhoval několik cizinců — těžká vůně toho podivného černého nápoje visela hustě ve vzduchu. Arí mi dal jednou vypít šálek své kávy a mně se líbila její sytá hořkost a lehké šumění, které se mi po ní rozeznělo v hlavě. Dotkla jsem se paže mistra Tozaje a ukázala na stánek s pečivem nalevo od nás. U přepážky právě zacláněli zákazníci.

„Výborné jsou prý ty, co dělají z těsta z červených fazolí,“ řekla jsem a stoupla si na špičky, abych viděla na úhledně vyrovnané řady tácků s bochánky.

Na vlně tepla se nesla oříšková vůně fazolového těsta a sladkých koblihů. K bolesti v mém břiše se přidalo ostré svírání hladu. Mistr Tozaj kývl, zdvořile se uklonil a elegantně se vetřel před ženu, která se nemohla rozhodnout. Zatímco jsem hleděla na jeho široká záda a sluncem osmahnutý krk, mihla se mi hlavou další vzpomínka. Nesla jsem se na rozložitých mužských zádech a na tváři cítila solí provoněné teplo sluncem vyčiněné kůže. Ale ani tentokrát jsem obraz nedokázala podržet. Byla to snad vzpomínka na mého otce? Už jsem ani pořádně nevěděla, jak vypadal. Po chvíli se mistr Tozaj vrátil. V každé ruce držel bochánek zabalený v kornoutu z červeného papíru.

„Tu máš,“ řekl. „A jez opatrně. Prodavač říkal, že jsou právě vytažené z trouby.“

„Děkuji, pane.“ V dlani mě přes tenký obal zaštípal žár z bochánku. Stáhla jsem papír a udělala si z něj držátko. Bylo by rozumnější počkat, až trochu vychladne, ale ta vůně se nedala vydržet. Zakousla jsem se do něj a žonglovala s kouřícím těstem na jazyku.

„Jsou výtečné,“ řekl mistr Tozaj a zamával si rukou před ústy jako vějířem.

Přikývla jsem, neschopna slova. Horká, sytá náplň mi znehybnila čelist, až mi v ní od té náhlé sladkosti zatrnulo.

Tozaj mávl svým bochánkem dopředu. „Tudy se jde k té bráně?“

Polkla jsem a nasála ústy vzduch, abych si zchladila jazyk a dásně. „Ano, půjdete podél těch bílých plachet až na konec,“ řekla jsem a ukázala na hedvábný přístřešek, „pak se dáte doprava. A půjdete pořád rovně, dokud nepřijdete k Bráně úředníků.“

Mistr Tozaj se usmál. „Jsi hodný kluk. Kdyby ses někdy vydal po pobřeží do Kan Po, musíš mě vyhledat. Vždycky se ti dostane přátelského přijetí.“ Na chvíli se zarazil, pak mi položil ruku na rameno. „Jestli zítra ten drak bude mít jen trochu rozumu, vybere si tebe,“ řekl a jemně mnou zatřásl.

Usmála jsem se. „Díky, pane. A přeji šťastnou cestu.“

Přikývl a zasalutoval mi bochánkem. Pak se připojil k proudu lidí uprostřed cesty pro pěší. Když jeho statná postava splynula s pestrým davem, měla jsem pocit, jako by s sebou odváděl moji mámu a tátu. Dvě nejasné vzpomínky, které již vybledávaly — zůstal po nich jen letmý otisk úsměvu, jako byl můj, a vůně sluncem proteplené kůže.

KAPITOLA 2

Zvonil už zvon ohlašující celou hodinu, když jsem konečně zvedla závoru u brány, jež vedla do kuchyně v domě mého mistra. U dveří pro dodavatele stála Irsa, jedna z nevolnic, a s ní jeden z mlynářských dělníků. Dívala jsem se, jak se směje, ruce položené na bocích, aby ukázala, jak jsou bohatě tvarované, zatímco mladý muž zvedal na rameno velký pytel. Pak mě Irsa uviděla a rychle couvla do dveří. Její nesmělé chichotání přešlo v tlumené pomlouvačné syčení. Mlynářský dělník se otočil na patě, pohlédl na mě a zkroutil prsty na ochranu před zlem. Pohlédla jsem stranou a schválně pomalu začala zavírat bránu. Lepší bylo počkat, až doprovodí Irsu do skladiště.

Když se dvůr vyprázdnil, zamířila jsem pomalu po pěšince ke kuchyni. Zahradník Lon klečel na kolenou a opravoval bambusový plot kolem Sluneční zahrady. V chůzi jsem na něj kývla a on mi odpověděl mávnutím ruky obalené hlínou. Lon byl uzavřený člověk, ale mě vždy s vlídnou zdvořilostí pozdravil a měl úsměv i pro Čarta, pomocníka pro všechno. Žel, jeho laskavost si nevzali za vzor mnozí ostatní ve službách mého mistra. Naše malá domácnost byla hodně rozdělená: na ty, kdo věřili, že by se mrzák mohl stát dračím okem, a na ty, kdo tomu nevěřili. Všichni, kdo mému pánu sloužili, věděli, že jeho jmění už skoro vyschlo, že na výcvik dalšího kandidáta už peníze nebudou. Pokud by zítra nezískal dvacetiprocentní učňovský příplatek, byl by můj mistr na mizině.

Dveře do kuchyně byly otevřené a já jsem překročila zvýšený práh, který bránil zlým duchům ve vstupu do domu. Okamžitě jsem ucítila na kůži teplo z velkých kuchyňských kamen a v nose mě zaštípala ostrá vůně kyselé švestkové omáčky a pečené solené ryby, mistrovy večeře. Kuchař Kuno vzhlédl od kořene kudzu, který krájel.

„To jsi ty?“ Stočil pozornost zpátky k zelenině. „Mistr už objednal kaši,“ řekl a kývl oholenou hlavou k malému hrnci zavěšenému nad ohněm. „Až to budeš jíst, nehaž vinu na mě. Vařil jsem to podle jeho instrukcí.“

Moje večeře. V rámci očistného rituálu jsem měla povolenou pouze jednu misku kaše, než se budu po celou noc modlit k předkům, aby mi poskytli vedení a pomoc. Před pár měsíci jsem se svého mistra ptala, jestli nevadí, že o svých předcích nic nevím. „Vadí to hodně.“ Můj mistr byl velmi opatrný člověk. Říkal, že musíme podle tradice dračího oka udělat vše pro to, abychom se vyhnuli přezkoumávacímu řízení rady. Mohla jsem jen doufat, že v dějepisných svitcích se najde precedens Obráceného Koňského draka dvojky, jak říkal starý Hian. A že to můj mistr objeví včas.

Zpoza velkého dřevěného přípravného stolu, který stál uprostřed místnosti, se ozvalo zachraptění. Byl to Čart, volal na mě ze své matrace u kamen.

„Čeká na tebe,“ řekl Kuno. „Plete se mi tu pod nohama celý den.“ A pořádným seknutím odkrojil kousek kořene kudzu. „Řekni mu, že nejsem slepý, vím o tom, že mi šel na sýr.“ Přestože už jedenáct let pracovali v jedné kuchyni, Kuno pořád odmítal s Čartem mluvit či na něj jen pohlédnout. Znamenalo by to příliš velkou smůlu.

Obešla jsem okraj stolu a pro jistotu se přidržela jeho odřené hrany, když jsem si sedala na kamennou podlahu vedle Čarta. Poklepal mi pařátovitým prstem na koleno a na jeho povislých ústech se pomalu objevil úsměv.

„Ty sis opravdu bral sýr?“ zeptala jsem se tiše, přesunujíc váhu z rozbolavělé levé kyčle.

Čart rázně přikývl a rozevřel dlaň, aby mi ukázal kousek špinavé slupky od sýra. Jak se snažil mluvit, svaly na hrdle se mu napjaly. Draly se z něho přiškrcené, protahované zvuky.

„Pro... kry...su.“

„Díky,“ řekla jsem a strčila sýr do kapsy. Čart mi vždycky dával jídlo, které našel. Nebo ukradl. Byl přesvědčený, že když budu krmit velkou krysu, která žila za skladem, kde jsem spávala, Krysí drak mi tu laskavost oplatí a vybere si mě za svého učně. Moc jsem nevěřila, že by energetický drak přikládal něčemu takovému význam, ale přesto jsem ty zbytky kryse dávala.

Čart vytáhl zpod těla tlustý plátek jemného chleba pokrytý prachem. Mistrova chleba. Pohlédla jsem na Kuna. Pořád se skláněl nad kořenem kudzu. Přesunula jsem se kousek doprava, abych Čarta s chlebem zakryla.

„Kdes to vzal? Kuno tě zmlátí,“ zašeptala jsem.

„Pro tebe… dnes večer… jenom kaše…, zítra budeš hladem.“ A upustil mi chleba do klína.

Kývla jsem na znamení díku a strčila si chleba do kapsy, kde už jsem měla sýr. „Myslím, že o to právě jde. Chtějí, abychom hladověli,“ řekla jsem.

Čart zkřivil pusu do úšklebku, aby naznačil, že nechápe.

Pokrčila jsem rameny. „Máme tak předvést svoji přirozenou výdrž, když obřad předstoupení zvládneme hladoví a unavení.“

Čart na matraci zvrátil hlavu dozadu a dopředu. „Hlou…pé,“ řekl. Zhluboka se nadechl, opřel si hlavu o bok bedny s dřívím a zahleděl se mi do očí. „Zítra ráno přijdeš… se rozloučit?“ A obemkl mi prsty zápěstí. „Přijdeš se… před obřadem… rozloučit? Slibuješ?“

Čart věděl, že když mě vyberou, už se nevrátím. Nový učeň se měl hned po obřadu odebrat do svého dračího sálu. Do nového domova, kde ho čekal nový život. Vlasy na hlavě se mi zježily, jak mě polila vlna horka a potu. Už zítra by ze mě mohl být učeň dračího oka.“

„Slibuješ?“ zopakoval Čart.

Přikývla jsem, ale neřekla nic, protože hrdlo jsem měla sevřené úzkostí.

Čart pustil mé zápěstí a jeho ruka zůstala natažená ve vzduchu. „Řekni mi ještě jednou…, jak ten… sál Krysího draka… vypadá.“

Sál jsem viděla jen jednou. Před pár měsíci nás Ranne během výcviku nechal obejít Dračí kruh, řetěz sálů, který lemoval vnější okrsek Císařského paláce. Každý sál byl postaven přesně na místě, které na kompasové růžici náleželo uctívanému drakovi, a byl domovem a pracovištěm dračího oka a učně. Sál Krysího draka stál na severo-severozápadní straně kruhu, a přestože nebyl největší ani nejhonosnější, byl nejméně třikrát větší než dům mého mistra. Dovnitř sálů jsme nesměli, ale Ranne nám dopřál pět minut odpočinku v zahradě, která se nacházela na místě sálu Zrcadlového draka. Sál před pěti sty lety shořel a v trávě zůstaly pouze obrysy jeho kamenných základů. S Dillonem jsme je po obvodu obešli a jen jsme žasli nad počtem místností.

Čart vedle mě zavřel oči a zaposlouchal se do mých slov.

„Bránu střeží dvě šedé kamenné sochy Krysího draka,“ začala jsem a rovněž zavřela oči, abych si vybavila, jak jsem sál letmo zahlédla. „Jsou větší než já a dvakrát tak široké. Pravá socha drží v pařátech kompas dračího oka, ta druhá má v náručí tři posvátné svitky. Když jdeš kolem nich, jejich kamenné oči tě sledují. Za branou je nádvoří se stejně šedou dlažbou a vede k —“

„Nechápu, proč se namáháš,“ uslyšela jsem Irsu. Otevřela jsem oči. Stála ve dveřích a rychlými pohyby si urovnávala sukni. „Ten zmetek ti stejně nerozumí,“ dodala a uhladila si smyčku svého copu.

Vyměnili jsme si s Čartem pohledy. Mlynářský dělník se musel vracet domů spokojený.

„C…ou…ra,“ řekl nahlas Čart.

Irsa po něm posměšně zkřivila tvář a napodobila jeho protahované zvuky, aniž by postřehla jejich význam. Čart na mě zakoulel očima a začal se svíjet v záchvatu smíchu na podlaze. Usmála jsem se při pohledu na Irsu couvající ze dveří.

„Zmetek,“ vyprskla a udělala prsty znamení na ochranu před zlem. Pak se obrátila na mě. „Mistr říkal, že máš jít hned po příchodu za ním,“ řekla a jedovatě dodala: „Ačkoli, stejně tě nečekal dřív než po skončení cvičení.“

„A kde je teď?“ zeptala jsem se.

„V Měsíční zahradě. Na hlavní vyhlídkové plošině.“ Prohnaně se usmála, neboť věděla, že do Měsíční zahrady nesmím — můj mistr to zakázal. „Řekl hned, jak se vrátíš.“

Chytla jsem se desky stolu a vytáhla se do stoje. Měla jsem se řídit mistrovým zákazem, nebo poslechnout jeho příkaz a jít okamžitě za ním? Určitě nebude rád, že jsem se vrátila tak brzy. A co teprve až si vyslechne zprávy, které jsem pro něj měla.

„Irso, hleď si své práce,“ řekl Kuno. „Přestaň tu marnit čas, jinak ti dám čichnout k hřbetu své ruky.“

Irsa na mě ještě naposledy škodolibě pohlédla a pak zmizela v tmavé chodbě, která spojovala kuchyni s hlavním domem.

V poněkud obhroublém textu jednoho dračího oka stálo: Člověk na ostnech dilematu skončí s propíchnutým zadkem. Mistr by mi vyčetl, kdybych šla do zahrady i kdybych počkala. Protože jeho hněvu se stejně nedalo vyhnout, rozhodla jsem se jít za ním. Alespoň konečně uvidím zahradu, která ho tak proslavila.

„Zítra,“ řekla jsem Čartovi. Po tváři se mu pomalu rozlil úsměv.

Překročila jsem práh a vešla na nádvoří. Po mé levé ruce se táhl šedý kamenný plot Měsíční zahrady, na jejíž nízké železné bráně byl vyleptaný obrys skákajícího tygra. Zamířila jsem k ní těžkým krokem s vidinou mistrova hněvu. Bylo mnoho způsobů, jak říci pravdu — jen jsem musela najít takový, který ho uspokojí. Za branou jsem viděla černou oblázkovou pěšinu vedoucí k majestátní břidlicové zdi. Po ní se řinul vodopád, který kaskádovitě stékal po římsách — naaranžovaných tak, aby jejich sled působil náhodně — do bazénku z bílého mramoru.

Zahradu navrhl můj mistr, měla symbolizovat ženskou energii. Říkalo se, že za úplňku je zahrada tak nádherná, že dokáže muže připravit o jeho podstatu. Když jsem to slyšela, říkala jsem si, co se asi může stát s mužem oloupeným o podstatu — stala by se z něj žena nebo něco jiného? Něco jako stínový muž ze dvora? Nebo něco jako já?

Na bráně nebyla žádná závora. Přejela jsem prsty po silných obrysech tygra — pro štěstí nebo možná pro ochranu. Pak jsem zatlačila a brána se otevřela.

Černá pěšina byla vysypaná oblázky a já měla dojem, že se přede mnou zvolna vlní jako vodní hladina. Když jsem na ni vkročila, pochopila jsem proč. Kameny postupně přecházely od matných po lesklé, které odrážely sluneční světlo. Na druhé straně se prostírala písečná plocha uhrabaná do spirálových vzorů. Zavřela jsem za sebou bránu a šla po cestě ke zdi s vodopádem, zatímco mé nejisté kroky na ní zněly jako cinkání mincí v měšci. Cesta se dělila a z obou stran zeď obcházela. Na chvíli jsem se zastavila a poslouchala. Za zvukem vodopádu řinoucího se do bazénu jsem postřehla tlumené šumění další tekoucí vody. Jinak žádné jiné zvuky ani pohyb. Ale hlouběji v mysli jsem vnímala tichý hukot pečlivě spoutané síly. Dala jsem se levou cestou a prošla podél zdi do hlavní zahrady.

Naskytl se mi pohled na strohou krajinu: shluky kamenů na rovném písku, spirálové pěšiny z černých a bílých oblázků a složitou krajku vodopádů, potůčků a bazénků, jež usměrňovaly vrnící energii k dřevěné vyhlídkové plošině. Můj mistr klečel uprostřed, prostý a strohý jako jeho okolí. Hluboce jsem se poklonila a čekala, až mě vezme na vědomí. Mistr se nehýbal. Štíhlé linie jeho těla neprozrazovaly žádný hněv. Nad sebou jsem postřehla nějaký stín a trhla sebou. Vzhlédla jsem, ale nespatřila nic. Žádného ptáka, žádný oblak. Ovšem křeče a bolest v kyčli mezitím polevily.

Mistr ztuhl. „Co tady děláš?“

„Řekli mi, že mě chcete vidět, mistře,“ řekla jsem a ještě víc se přikrčila. Pořád žádná bolest.

„Proč ses vrátil tak brzy?“

„Mistr šermíř Ranne řekl, že už cvičit nemusím,“ pronesla jsem opatrně.

„Sem bys chodit neměl. Obzvlášť ne teď. Ty energie jsou moc silné.“ Jedním cvičeným pohybem vstal a ve slunci zazářily stříbrné třásně a výšivky na jeho tunice. „Pojď, teď musíme pryč.“

Napřáhl ke mně ruku. Pospíšila jsem k němu a rukou ho podepřela, aby mohl sestoupit z pódia.

Dole se zastavil, ale mojí ruky se nepustil. „Cítíš je?“ zeptal se.

Pohlédla jsem do mistrovy vyzáblé tváře. Vystouplé kosti byly díky oholené lebce ještě výraznější. „Co mám cítit?“

„Ty energie.“ V jeho hlase zazněla podrážděnost.

Sklopila jsem hlavu. „Cítím proudit vodní energii na vyhlídkou plošinu,“ řekla jsem.

Luskl prsty. „To cítí každý novic. Je tu ještě něco?“

„Ne, mistře.“ Nebyla to pravda, ale jak jsem mu měla vysvětlit tu horkost z domnělého stínu? Nebo to tiché rozpletení znamenající nepřítomnost bolesti.

Zamručel: „Tak jsme možná uspěli.“

Otočil se a pomalu odcházel k domu. Šla jsem dva kroky za ním a soustředila se na své kroky na pohyblivých oblázcích. Poprvé mnou při každém došlápnutí neprojela bolest. Prošli jsme kolem prostého měsíčního oltáře — hladkého vypouklého kamene spočívajícího na dvou menších kamenech a obklopeného mělkým amfiteátrem z řezaného mramoru. Vepředu se oblázková pěšina rozšiřovala před další vyhlídkovou plošinou, přes kterou se zároveň chodilo do domu. Dvoje vyřezávané dveře byly otevřené dokořán a mně se naskytl pohled na schránky se svitky, jež v policích sahaly od podlahy po strop, na skříň a tmavý dřevěný stůl. Byla to mistrova knihovna — pro mne další zakázané místo. Alespoň doposud. Zarazila jsem se a zírala na police plné svitků. Mistr mě naučil číst a psát a já mezitím přečetla všechna klasická díla a texty o dračích očích, ale toužila jsem číst i o dalších věcech.

„Nestůj tady a nezírej jako blázen,“ řekl mistr a napřáhl ke mně ruku.

Pomohla jsem mu na stupínek. Mezitím vyšla z knihovny Rilla, Čartova matka a mistrova komorná, a poklekla u prahu. Poprvé jsem si všimla šedých pramínků ve smyčce úhledně zapleteného copu, který nosily „neprovdané“ ženy. Měl by být znamením hanby, ale ona ho nosila s tichou důstojností. Mistr natáhl nohu a ona mu stáhla ošoupaný hedvábný pantofel, potom druhý a položila je pěkně vedle sebe na malou tkanou rohož.

„Nikdo nás nesmí rušit,“ nařídil mistr. Natáhl ke mně ruku a já mu pomohla přes práh dovnitř.

Rilla ke mně vzhlédla a povytáhla obočí. Škubla jsem jedním ramenem, pak jsem si rychle zula slaměné sandály a přitom se jednou rukou přidržela zárubně, abych neztratila rovnováhu. Podél řemínků mi na noze ulpěla černá špína. Olízla jsem si prsty a začala si oba nárty třít, ale jen jsem špínu rozmazala.

„Zůstaň stát,“ řekla tiše Rilla. Vytáhla z kapsy hadřík a utřela mi levý kotník.

„To nemusíš dělat,“ namítla jsem a pokusila se nohu odtáhnout. Mé chromé nohy se nikdo nedotkl od chvíle, co mi před třemi roky sundali dlahu.

Ona mi však chodidlo přidržela. „Dračí oko má své sluhy,“ řekla. „Lepší bude, když si na to zvykneš.“ A očistila mi i druhou nohu. „Teď mi dej své sandály a běž dovnitř.“

Když jsem před čtyřmi roky přišla do mistrova domu — hladem usoužená otrokyně, která byla svolná stát se za trochu jídla a tepla chlapcem — Rilla mi jako jediná věnovala jakous takous péči. Zpočátku jsem myslela, že to dělá proto, že jsem mrzák jako její syn, ale později jsem si uvědomila, že Rilla zoufale potřebuje, aby měl mistr úspěšného kandidáta. „Nikdo jiný by nás do svého domu nevzal,“ řekla mi jednou a pohladila Čarta po zaprášených vlasech. „Viděla jsem tudy projít mnoho chlapců, Eone, ale ty jsi naše nejlepší šance. Jsi zvláštní.“ V té době jsem si myslela, že uhádla mé tajemství, ale neuhádla. Ale i kdyby to věděla, nikdy by nic neřekla. Rilla byla k mému mistrovi příliš pevně připoutaná. Jeho tolerance vůči Čartovi byla pro ni stokrát přesvědčivější než jakákoli učňovská smlouva.

Podala jsem jí sandály a děkovně se usmála. Ona mě máchnutím ruky zahnala do knihovny.

„Zavři dveře, Eone,“ řekl můj mistr. Stál u skříně a probíral se klíči, které mu visely na krku na červené hedvábné stuze.

Zatáhla jsem dveře a čekala na další instrukce. Mistr vzhlédl a pokynul mi ke křeslu pro návštěvy, které stálo před stolem.

„Sedni si,“ vybídl mě a se zatřesením jeden klíč uvolnil.

Sednout si? Do křesla? Dívala jsem se, jak mistr strká klíč do zámku. Slyšela jsem správně? Přešla jsem po měkkém hustém koberci, opatrně položila ruku na opěradlo křesla a očekávala pokárání. Nic. Ohlédla jsem se po mistrovi. Držel v rukou kožený váček a malou keramickou nádobu.

„Řekl jsem, posaď se,“ rozkázal a zavřel dveře skříně.

Sedla jsem si na samý kraj kožené sedačky a rukama pevně sevřela vyřezávané opěrky. Vždycky jsem si představovala, že křeslo musí být pohodlné, ale tlačilo mě do hýždí, až mě znovu rozbolela kyčel. Zavrtěla jsem se a pokusila se vyvolat zpět tu hřejivou pohodu, kterou jsem pocítila v zahradě, ale byla pryč. Hleděla jsem na zavřené dvojité dveře a představovala si strohou krajinu venku za nimi. Zbavila mě zahrada mé bolesti? Oslovila měsíční energie moje skryté já? Zachvěla jsem se. Můj mistr měl pravdu. Nemohla jsem dovolit, aby do mě znovu vstoupila. Ne tak těsně před obřadem.

Na stole přede mnou ležely dvě malé černě lakované úmrtní desky. Snažila jsem se přečíst jména vyrytá ve dřevě, ale obrácená písmena mi nedávala smysl. Když si můj mistr sedl do křesla naproti mně, rychle jsem uhnula očima jinam. Položil kožený váček a nádobu vedle pamětních desek.

„Takže už zítra,“ řekl.

Přikývla jsem, oči upřené na desku stolu.

„Jsi připraven.“ Řekl to jako konstatování, ne jako otázku, ale já znovu kývla. Hlavou se mi mihl obraz starého zbrojmistra Hiana. Nadešel čas, abych se svého mistra zeptala na Obráceného Koňského draka číslo dvě.

„Zašel jsem dnes za andělíčkářkou,“ pravil mistr tiše.

Tak mě to zaskočilo, že jsem vzhlédla a střetla se s jeho očima. Andělíčkářka obchodovala s bylinami a mastmi a říkalo se, že i s dušemi nenarozených.

„Dala mi tohle.“ Postrčil váček ke mně. „Když se to každé ráno užívá v čaji, zastaví to měsíční energii. Ale může se to brát jen tři měsíce. Pak to začne být pro tělo jedovaté.“

Přihrbila jsem se v křesle.

„Tvůj měsíční cyklus musí být na tyto obřady pozastaven,“ pokračoval. „A pokud zítra uspěješ, tak —“

„Budu krvácet,“ zašeptala jsem.

„Cože?“

„Mám všechny příznaky.“ Svěsila jsem hlavu ještě níž. „Je brzy. Nevím proč.“

Viděla jsem, jak mistr sevřel rukou hranu stolu. Jako by ve vzduchu mezi námi visel jeho hněv.

„Už ti to začalo?“

„Ne, ale mám —“

Zvedl ruku. „Mlč.“ Dívala jsem se, jak klepe dlouhým prstem na stůl. „Pokud by to nezačalo, pak není všechno ztraceno. Říkala, že si to máš vzít, než začne tvůj další cyklus.“ Zvedl váček ze stolu. „Musíš si hned dát šálek.“

Zaklonil se a zatáhl za provázek od zvonku za svým stolem. Vzápětí se otevřely protější dveře. Vešla Rilla a poklonila se.

„Čaj,“ přikázal mistr. Rilla se znovu poklonila, vyšla ven a zavřela za sebou dveře.

„Omlouvám se, mistře,“ řekla jsem.

„Byla by to hrozná smůla, kdyby rozmary tvého těla zmařily čtyři roky výcviku.“ Přitiskl natažené prsty k sobě. „Nevím, proč máš dar vidět všechny draky, Eone. Musí to být nějaký úradek bohů. Jak jinak bych vysvětlil své nutkání vyzkoušet při hledání kandidáta dívku? Vždyť je to proti vší přírodě,“ zavrtěl mistr hlavou.

Věděla jsem, že má pravdu. Žena nemohla mít sílu. Anebo pokud měla, spočívala ve tvarech jejího těla. Nevycházela z ducha. A už vůbec ne z mysli.“

„Ale ty máš víc syrové síly než všechny dračí oči dohromady,“ pokračoval. „A zítra ta síla přitáhne Krysího draka.“

Pohlédla jsem stranou ve snaze skrýt náhlý příval pochybností. Co když se můj mistr mýlil?

Naklonil se blíž. „Když si tě vybere, je třeba uzavřít dohodu. Nemůžu ti dát žádnou radu — ta smlouva je mezi každý drakem a jeho novým učněm jiná. Ale můžu ti říct, že drak v tobě bude hledat energii, kterou potřebuje, a až ji najde, budete spojeni.“

„Jakou energii, mistře?“

„Jak už jsem řekl, to je u každého jiné. Ale bude spojená s jedním ze sedmi bodů síly v těle.“

Mistr mě o bodech síly učil: o sedmi koulích neviditelné energie rozmístěných v řadě od základny páteře po temeno hlavy. Řídily proud hua, životní síly, skrze fyzické a emocionální tělo. Zdálo se, že řeči, které skrytě kolovaly mezi kandidáty školy, byly pravdivé — dračí oko se vzdávalo části své životní síly. Žádný div, že potom tak rychle zestárli.

„Když si mě vybral Tygří drak,“ pokračoval mistr, „uzavřel jsem smlouvu o energii, které se žádný člověk nevzdává snadno.“ Podíval se mi do očí, pak sklouzl pohledem stranou. „A tak buď připravený — nebude to snadné. Nemůžeš získat dračí sílu, aniž bys nedal něco cenného na oplátku.“

Přikývla jsem, ačkoli jsem moc nerozuměla.

„A když pak smlouvu uzavřeš a staneš se učněm Krysího draka, musíme být ještě opatrnější. Stačí jeden chybný krok, Eone, a oba zemřeme.“

V jeho očích se zračil strach i naděje a já věděla, že totéž vidí on v mých. Vzdálenější dveře se znovu otevřely. Mistr se znovu posadil a vešla Rilla s černě lakovaným podnosem, na němž nesla čajový servis. Položila podnos na stůl.

„Šálek si dá jenom Eon,“ prohlásil mistr.

Rilla se poklonila, rozvinula zlatou rohož a rozprostřela ji přede mnou. Byla na ní složitě vybarvená kompasová růžice dračího oka se čtyřiadvaceti kruhy, jež znázorňovaly práce s energií. Jako kandidát jsem prošla výcvikem, jenž zahrnoval první dva kruhy růžice —světové strany a znamení dračích zvířat — ale jen učni studovali, jak využívat ostatní kruhy. Naklonila jsem se blíž, dotkla se namalované Krysy nad druhým kruhem a vyslala další tichou prosbu ke Krysímu drakovi: vyber si mě. Na závěr své soukromé prosby jsem obtáhla prsty dvanáct namalovaných zvířat ve směru jejich každoročního střídání. Krysa, Buvol, Tygr, Zajíc, Drak…

Krysa točí, Drak učí, Říše hoří —

Drsná slova se rozezněla v mé mysli a prudce sklouzla do vnitřností. Vyjekla jsem a škubla rukou zpátky ve chvíli, kdy Rilla položila doprostřed rohože červenou misku na pití. Strhla pohled ke mně, s ustaraným výrazem v očích.

„Co to děláš, Eone?“ obořil se na mě mistr.

„Nic, mistře.“ Omluvně jsem přikrčila hlavu a přitiskla si ruku na břicho. Ten rým jsem musela číst v některém z textů dračích očí — ty byly plné podivných rčení a hrozných veršů.

„Ale něco ano.“

„Ano, mistře.“ Opatrně jsem se nadechla. Zůstala jen ozvěna bodavé bolestí. Tak hrozné křeče jsem ještě nezažila — třeba by je utišil čaj od andělíčkářky. Rilla vzala z podnosu malou pánev se žhavými uhlíky a dala ji na stůl, načež nad ně postavila konvici s kouřící vodou.

„Čaj připravím já,“ řekl mistr.

V zádech jsem ucítila nepříjemné škubání a mrazení. Rilla přikývla a položila před něj větší misku s malou bambusovou metličkou. Mistr mávl rukou ke dveřím. „Můžeš jít.“

Rilla se znovu poklonila a vycouvala z místnosti.

Mistr počkal, až se dveře zavřou, pak vzal váček a rozvázal koženou šňůrku.

„Musíš vzít jen špetku,“ řekl a nasypal do misky šedozelený prášek. „A nezalévej vroucí vodou, jinak zničíš sílu byliny.“ Vzal konvici z pánve a nalil do misky menší množství vody. Několikrát šlehl bambusovou metličkou a čaj byl zamíchaný.

„Podej mi svůj šálek.“

Poslechla jsem. Mistr do něj obratně nalil kalnou tekutinu a podal mi ho zpátky.

„Andělíčkářka říkala, že nejlepší je pozřít dávku na jeden hlt.“

Sledovala jsem tmavou hladinu čaje, na níž se vlnil a postupně ustaloval můj odraz.

„Vypij to.“

Miska byla cítit vlhkým listím a hnilobou. Žádný div, že bylo nejlepší vypít ji na jeden hlt. V ústech se mi rozlila olejová hořkost. Zavřela jsem oči a bojovala s nutkáním vyplivnout to.

Mistr přikývl. „Dobře.“

Postavila jsem prázdnou misku zpět na zlatou rohož. Mistr zase váček zavázal a přes stůl mi ho podal.

„Dobře si to uschovej.“

Strčila jsem váček do kapsy, k sýru a chlebu.

„Obstaral jsem také formality, s nimiž předstoupíš před radu,“ řekl mistr. „Víš co to je?“ A poklepal na víčko zapečetěné keramické nádobky.

„Ne, mistře.“

Pomalu jí otáčel a mně se před očima odvíjely bíle namalované znaky.

„Je to nádoba s důkazem,“ pravil. „V záznamech rady jsi teď veden jako měsíční stín.“

Zírala jsem na něj. Můj mistr nějak zařídil, aby mě zaregistrovali jako měsíčního eunucha, chlapce vykastrovaného před pubertou kvůli protekci a prospěchu rodiny. Takových chlapců se mužství nikdy nedotklo a navždy si ponechali svoji postavu z mládí. Naklonila jsem se k eunuší nádobě. Nikdy předtím jsem žádnou neviděla, ale věděla jsem, že uvnitř je zapečetěný mumifikovaný důkaz operace. Bez něj nemohl stínový muž získat místo ani dosáhnout povýšení. A pokud s ním nebyl po své smrti pohřben, neměl šanci stát se na onom světě znovu celým. Který stínový muž by se vzdal takové drahocennosti? Existovala jen jedna odpověď: někdo, kdo už byl mrtvý.

„Mistře,“ zašeptala jsem, „tohle nám určitě přinese smůlu.“

Zamračil se. „Díky tomu se nebudou pozastavovat nad tvou velikostí a hlasem,“ řekl důrazně. „A všichni zlí duchové byli dokonale usmířeni penězi.“ Vzal nádobu a ukázal na novou vrstvu vosku kolem víčka. „Podle záznamů už jsi byl prohlédnut a prohlášen za opravdový stín. Až tě zítra vyberou a odejdeš do sálu Krysího draka, už nebudeš pod mou ochranou. Musíš se schovávat za tenhle status stínu a svoji deformaci, abys měl jistotu, že tě nikdo neuvidí svlečeného.“

Sklopila jsem hlavu. Koupat se a spát ve stejném obydlí s mrzákem přinášelo smůlu. A zmrzačený eunuch musel znamenat ještě horší neštěstí. Můj mistr myslel na všechno. Ale byl tu ještě jeden problém.

„Mistře?“

„Ano?“ Položil nádobu zpátky na stůl.

„Dnes jsem mluvil se zbrojmistrem Hianem. Mám vám od něj vyřídit pozdravení.“ Sevřela jsem si ruce v klíně.

Mistr přikývl. „Doufám, žes mu poděkoval za jeho laskavost.“

„Ano, mistře.“ Polkla jsem. Najednou mi vyschlo v krku a zadrhával se mi hlas. „On…“

Mistr ke mně přes stůl postrčil dvě úmrtní desky. „Tví předci,“ řekl náhle. „Aby ses měl dnes v noci ke komu modlit. Jsou to jen ženy, ale pořád lepší než nic.“

Chvíli mi trvalo, než jsem vstřebala, co řekl. „Mí předci?“

Na jedné desce bylo napsané jméno Čarra, na druhé Kinra. Zvedla jsem ruku, abych se jich dotkla, ale zarazila jsem se a pohledem požádala mistra o svolení.

„Ano, jsou tvoje,“ pokývl hlavou. „Vyzvedl jsem je u tvého předchozího pána. Když tě od rodičů koupil jako nevolníka, tvá matka trvala na tom, aby tyto pamětní desky zůstaly u tebe.“

Pohladila jsem hladký povrch Čarryiny desky, její jméno a jednoduchý, nezdobený okraj. Dala mi je matka. Zamrkala jsem a zaťala zuby, abych potlačila slzy. Kinřina deska byla stará a ohlazená, pod jménem slabě vystupovaly obrysy nějakého zvířete. Co to bylo za ženy? Moje babička? Moje prababička?

Když jsem vzhlédla, mistr mne upřeně pozoroval.

„Modli se dnes v noci opravdu vroucně, Eone,“ pravil tiše. „Nemůžeme si dovolit selhat.“ Ukázal na desky. „Teď jdi, udělej si oltář a připrav se na očistný rituál. Co budeš potřebovat, o to si řekni Rille.“

Mistr mi přikázal, abych odešla, ale já ho poprvé za ta léta neposlechla. Upírala jsem oči na vyryté jméno své předkyně Kinry a snažila se vložit do slov, co jsem měla na srdci.

„Řekl jsem, že můžeš jít, Eone.“

Nehýbala jsem se.

Mistr praštil spodkem dlaně do stolu, až jsem poskočila.

Sevřela jsem rukama opěrky, vděčná za tu pevnost. „Mistře,“ řekla jsem ochraptěle a odvážila se na něj pohlédnout. Mračil se. „Zbrojmistr Hian mi říkal, že třetí figuru Zrcadlového draka lze nahradit Obráceným Koňským drakem dvojkou. Je to pravda, mistře?“

„A proč?“

Jeho hlas se zlověstně přiostřil, ale já to musela vědět.

„Zrcadlového draka trojku nezvládnu, mistře. Moje noha, nejde to. Kdybych mohla provést —“

Viděla jsem, jak se pohnul, ale vězela jsem mezi opěrkami. Úder hřbetem ruky přes ucho mě srazil na dřevěnou vyřezávanou hranu.

„To mi říkáš až teď?“

Hlava mě pálila od ucha po čelist. Píchavá bolest v žebrech mě přinutila skrčit se, zatímco jsem se pokoušela uhnout před mistrovou rukou. Ale marně, prudké rány do stehen, ramen a zad mi otřásaly celým tělem.

„Zabila jsi nás,“ zasyčel.

„Zbrojmistr Hian říkal, že budete vědět, jestli je to pravda,“ zajíkala jsem se. „Prosím…“

Přes závoj slz jsem uviděla, že znovu zvedl ruku. Zavřela jsem oči a přikrčila hlavu. Mé tělo čekalo na další úder, celé moje bytí se zúžilo na dopad jeho pěsti.

Žádný úder.

Žádná bolest.

Otevřela jsem oči.

Nebyl tam. Se zatajeným dechem jsem se rozhlížela po místnosti. Mistr stál u protější zdi a sahal do police, jeho prsty rozechvěle šmátraly mezi schránkami se svitky. Opatrně jsem se narovnala a přejela si prsty po žebrech. Když jsem narazila na oteklou modřinu, škubla jsem sebou.

Mistr vytáhl z police schránku. „Detrova kronika. Tam by se o tom mělo psát.“

Vytřepal z dřevěného obalu svitek drahocenného papíru. Schránka dopadla s rachotem na podlahu. Mistr se několika kroky přemístil ke stolu a rozvinul na něm podélně celý svitek. Před mýma očima se objevily husté řádky přetékající kaligrafickými znaky.

„Co přesně Hian říkal?“ zeptal se.

„Říkal, že existuje precedens, kdy byl Zrcadlový drak číslo tři nahrazen Obráceným Koňským drakem dvojkou, a že Ranne to přede mnou neměl tajit.“

Tvář mého mistra s přesunem viny potemněla.

„Taky říkal, že jste jeden z nejlepších dějepisců a že budete vědět, jestli je to pravda,“ dodala jsem spěšně.

Chvíli na mě hleděl, pak upřel pozornost znovu na svitek. Zatímco četl, jeho prst se vznášel nad řádky. Já jsem ani nedutala a jen jsem úzkostlivě čekala, až se jeho bledá, stažená tvář rozzáří vítězstvím.

„Náhradní figura se praktikovala před pěti sty lety, ještě než jsme ztratili Zrcadlového draka,“ řekl nakonec. „Od té doby ji nikdo nepoužil.“

„A to znamená, že ji nemohu použít ani já, mistře?“ zašeptala jsem.

Pozvedl ruku a rozkázal: „Ticho.“ Znovu se zahloubal do svitku. „Žádný zákaz použití figury tu nevidím.“ Potřásl hlavou. „Ne, nic se na věci nezměnilo. Jen se pět set let nepoužívala.“ Pohlédl na mě přes stůl. Oči mu divoce zářily. „To je dobré znamení. To musí být dobré znamení.“

Narovnala jsem se v křesle. Čerstvé modřiny mne při protahování bolely. „Koňského draka číslo dvě už umím, mistře. Stačí jen nacvičit přechodné figury,“ řekla jsem.

„Je třeba umést cestu,“ mumlal, smotávaje svitek. Pak zatáhl za provázek od zvonku. Otevřely se dveře a vešla Rilla.

„Sežeň rikšu — musím na radu,“ řekl jí.

Otočil se zpátky ke mně. „Ty běž cvičit. Dobře víš, co všechno je v sázce.“

Přešla jsem ze sedu do hluboké úklony, neschopna potlačit úsměv. Obrácený Koňský drak číslo dvě mi byl povolen. Pořád jsem měla šanci.

KAPITOLA 3

Vzbudil mě dotek na paži. Seděla jsem schlíplá u zdi vedle svého oltáře, s tváří přitisklou ke chladnému kameni. Soustředila jsem se na štíhlou postavu dřepící v matném světle vedle mne.

Rilla.

„Mistr bude za chvíli vstávat,“ řekla tiše.

Hlavou mi projel bodec obav. Z červené modlitební svíčky před úmrtními deskami zbýval jen pahýl vosku a malá obětní miska s rybou a rýží zaváněla — muselo uběhnout několik hodin. Vytáhla jsem se do stoje a uhladila záhyb na rukávu své obřadní tuniky.

„Neměl jsem usnout.“

Rilla se dotkla mých slepených vlasů. „Neboj. Nikdo tě neviděl.“ Vstala a potlačila zívnutí. „Brzy začne zvonit jitřní zvon. Pospěš si, jestli se chceš rozloučit s Čartem.“

Přikývla jsem a přitom si třela chladem ztuhlou tvář a krk. Můj mistr udělal z nejmenšího z kamenných skladišť v zadní části domu ložnici pro své kandidáty. V těchto letních měsících to bylo útočiště chladivého vzduchu, zato v zimě krušná cela. Rozhlížela jsem se po malé místnosti, která byla už čtyři roky mým domovem: po svém lůžku, které bylo pořád smotané u zdi, po starém prádelníku, psací opěrce v místě, kde jsem proklečela a prostudovala tolik hodin, a po malém keramickém koši na oheň, na němž spočíval hrnec, který jsem našla na hromadě odpadků. Takový přepych v porovnání se solnou farmou. Bylo to naposled, co jsem se na to všechno dívala? Nebo jsem se měla vrátit?

„Pošlu jednu z dívek, aby ti řekla, až bude mistr oblečený,“ řekla Rilla a odsunula okenice, které zakrývaly úzké okno.

„Díky, Rillo.“

U dveří se zastavila. „Čart a já jsme se modlili za tvůj úspěch, Eone. Ale chci abys věděl, že nám taky budeš chybět.“

Naše oči se na chvíli setkaly a já v její ostře řezané tváři postřehla obavy a starosti. Pak se usmála a odešla. Kdybych tento den selhala, nemusel by mistr Rillu a Čarta prodat? Jejich nevolnictví nebylo zaplaceno ani z půlky. Čart mi ukázal Rillinu počítací hůlku, kterou měla schovanou za uvolněnou cihlou v kuchyni.

Popošla jsem ke koši. Při tom pohybu se uvolnily syté vůně očistných bylin, které jsem měla rozetřené na kůži. A já? Kdybych neuspěla, nemusela bych se vrátit na solnou farmu? Při vzpomínce na práci v dusivém prachu jsem se rozkašlala, až jsem se začala dávit. Přitiskla jsem si ruce na hruď ve snaze pocítit proudění hua, životní síly. Ale cítila jsem jen jemné hedvábí obřadní tuniky a plochost svého stahovacího prsního pásu. Mistr mě naučil základy sledování hua v sedmi bodech síly, ale zvládnutí této techniky bylo úkolem na celý život. Zaměřila jsem své vnitřní oko dovnitř a šmátrala podél meridiánů. Nakonec jsem blok našla: v základně páteře, sídlo strachu. Pomalu jsem dýchala, až ta tuhá zauzlenina změkla.

Poklekla jsem na kamennou podlahu a vyčistila popel z koše na oheň. Něco se ve mně hýbalo. Důvěrně známé mihotání vědomí. Právě během měsíčků se mého stínového já — Eony — zmocňovaly temné, divné myšlenky a pocity nejistoty. Měla jsem dojem, že i když čaj od andělíčkářky zmírnil včerejší křeče a zabránil krvácení, stále zatím neodplavil ty stíny. Nemohla jsem si dovolit nechat Eonu vystoupit do popředí, aby mi vnesla do mysli své znepokojivé myšlenky. Zapudila jsem ji a soustředila se na hromádku větviček a kousky dřevěného uhlí v koši. Křísla jsem křesadlem a troud se zajiskřením ožil. Foukala jsem do mihotajícího se plamene, dokud se nerozhořel, pak jsem natočila hrnec, abych se podívala, kolik je v něm vody. Právě tak na čaj. Snad ji tato druhá dávka zapudí.

Kdybych neuspěla, můj mistr by mě jako chlapce nepotřeboval.

Snažila jsem se tu nepříjemnou myšlenku setřást.

Tak mu nabídni dívčí tělo. Při očistném rituálu to měl v očích.

Ne, to nebyla pravda! Nic takového můj mistr v očích během očistného rituálu neměl. Odříkal slova, polil mi hlavu vonnou vodou a potom mě nechal, abych se sama umyla a potřela olejem. Nic jsem v jeho očích neviděla. Naklonila jsem se nad hrnec a očima ho pobízela, aby se rychleji zahříval.

Do šálku jsem dala špetku čaje, tu pak zalila téměř vroucí vodou a vše jsem zamíchala hůlkou. Vypila jsem to na jeden hlt, štiplavý žár a odpornou chuť, jež zapudily Eoniny rušivé myšlenky.

Obloha za oknem se rozjasňovala. Zastrčila jsem si váček s čajem za pás u kalhot a oprášila si z obřadní tuniky smítka popela. Drahý oděv jsem měla během nočního bdění na sobě, abych uctila své nově nalezené předky. Byl to ten nejjemnější materiál, jaký jsem kdy oblékla, hustá hedvábná tkanina v zářivě červeném odstínu, jaký příslušel kandidátovi. Podél lemu tuniky se skvělo dvanáct zlatě vyšívaných draků a na koncích šerpy se třpytily zlaté třásně. Látku jsem na kůži vnímala jako olejovou vodu, a když se pohnula, znělo to jako šeptání větru. Žádný div, že se šlechtici chovali jako bohové — měli ve svých rouchách zachycené všechny živly. Nazula jsem si červené trepky patřící ke košili a zahýbala uvnitř prsty, protože dost stahovaly. Byly lemované zlatými nitěmi a na špičkách měly tentýž dračí vzor. Co musela všechna ta nádhera mého mistra stát? Vstala jsem a vyzkoušela si pár kroků první sestavy, vnímajíc odlišné svírání v noze při přechodu od první části Krysího draka ke druhé. Kožené podrážky klouzaly o něco víc než moje staré sandály. Na udusaném písku Dračí arény mohly být zrádné. Točila jsem se znovu a znovu, přenášela váhu a vychutnávala si vlnění hedvábné tuniky, která se mi různě čeřila kolem těla a přilnula ke kůži.

Uslyšela jsem zařinčení dvířek od trouby a zarazila se. Kuno v kuchyni přikládal na oheň. Co nevidět se mělo rozednít a já musela udělat ještě spoustu věcí. Přiskočila jsem k šatníku a zalovila pod svou složenou pracovní halenou, abych našla svitek. Po třech měsících nesouvislé práce, kdy jsem si musela krást volné chvilky pro sebe, jsem to nakonec dokončila: černou inkoustovou malbu cest a krajiny v okolí mistrova domu. Svitek byl zhotovený z útržků morušového papíru, který jsem měla od výrobce. Měl dílnu poblíž školy a dovolil mi sbírat si ořezané okraje, ze kterých jsem si pak sešila svitek. Obraz byl ve stylu velkého mistra Quidana — dlouhý a úzký, určený k rozkládání na menší části a rozjímání nad krajinou. Bude se to Čartovi líbit? Věděla jsem, že nejsem žádný umělec, ale snad mu to pomůže představit si svět za zdmi kuchyně. Prsty jsem přejela po jednoduchých dřívkách připevněných k okrajům. Budou mi chybět ty společné chvíle, kdy jsem mu popisovala naši čtvrť a smála se jeho čtveráckým poznámkám.

Na menším vnitřním dvoře panoval klid. Zastrčila jsem si svitek do rukávu a ještě chvíli postála ve dveřích. Ovanul mě hebký ranní vzduch a ticho jako při meditaci. Neměla bych zkusit vyvolat Krysího draka? Dopřát si ještě poslední pohled před obřadem? Třeba by mě konečně vzal na vědomí. Zhluboka jsem se nadechla a zaměřila mysl na severo-severozápad. Objevil se třpytivý obrys draka, náznak jeho koňské hlavy a hadího těla. Pak se vize začala na okrajích třepit.

Podlomila se mi kolena. K mému vědomí se cosi přisálo, jakási prázdnota, jež hrozila, že jej pohltí. Strhla jsem celé své já zpátky a dopadla bolestivě na kolena. Nikdy předtím jsem něco takového nepocítila. Zadýchaná jsem se opřela o zárubeň a obrátila pozornost dovnitř, s obtížemi jsem sledovala proud své hua. Zdálo se, že žádná škoda nevznikla, a síla se mi už pomalu vracela. Možná se to stalo proto, že Krysí drak se ten den dostával do ascendence. Několikrát jsem se hluboce nadechla, pak jsem se postavila a pomalu zamířila ke kuchyni. Alespoň že mi zůstalo to zvláštní vnitřní zření, které mě dosud provázelo životem. A brzy se ukáže, jestli si ho cení i Krysí drak.

U kuchyňských dveří jsem si zula boty a pak jsem vešla dovnitř. Kuno stál nad kamny a míchal mistrovu ranní polévku. Z té syté vůně vývaru a kouřících bochánků se mi sevřel žaludek. Olízla jsem si rty při vzpomínce na kousek chleba, který jsem měla schovaný v pokoji.

„Eone?“ Čart vykoukl zpoza nohy přípravného stolu. Při pohledu na můj skvostný oděv zakoulel očima. „Malý… pán.“

Kuno po mně hodil pohrdavým pohledem, když jsem šla kolem. S bolestí jsem si dřepla vedle Čarta.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Eon: Znovuzrození dračího oka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.