M.V. Kratochvíl

Miloš Václav Kratochvíl (6. ledna 1904 Vídeň – 9. července 1988 Praha) byl český spisovatel-prozaik, autor historické beletrie, filmový scenárista, dramaturg a pedagog. Studoval historii a archivnictví na Karlově Univerzitě. Za války pracoval v archivu. Po ní byl dramaturgem Československého státního filmu a profesorem na FAMU.

Miloš Václav Kratochvíl (6. ledna 1904 Vídeň – 9. července 1988 Praha) byl český spisovatel-prozaik, autor historické beletrie, filmový scenárista, dramaturg a pedagog. Studoval historii a archivnictví na Karlově Univerzitě. Za války pracoval v archivu. Po ní byl dramaturgem Československého státního filmu a profesorem na FAMU. Ačkoli pochází ze starého selského rodu, narodil se ve Vídni, kde byl jeho otec přednostou českého oddělení vídeňského státního archivu.

V hlavním městě monarchie žil M. V. Kratochvíl do r. 1916, kdy jako žák střední školy přestoupil na malostranské gymnázium do Prahy, kde v r. 1923 maturoval. Ke studiu nejprve sice zvolil práva, avšak záhy následoval obor svého otce a vystudoval na FF UK historii a archivnictví. Ke svému jménu později připojil i otcovo jméno Václav pro odlišení od jiného M. K. , který se za německé okupace kompromitoval s nacisty.

M. V. Kratochvíl byl dlouho zaměstnán v pražském městském archivu a po jeho uzavření ve válce - v r. 1944 působil jako dramaturg Nationalfilmu. Pracoval jako dramaturg Čs. filmu (do r. 1950) a hned nato se stal profesorem na Filmové fakultě AMU, kde vyučoval do r. 1972. Pak už se věnoval jen literární tvorbě a pobýval jednak v Praze, jednak v rodovém kraji pod Řípem.

Podivuhodné příběhy a dobrodružství Jana Kornela

Dobrodružný příběh líčí putování prostého chlapce z malé české vesnice, který je v době třicetileté války naverbován na vojnu. Prošel nejrůznějšími kraji Evropy, připoután řetězy a vydávaje ze sebe poslední síly, plavil se na trestanecké galéře nekonečným oceánem, téměř holýma rukama zakládal jako otrok v neprostupných pralesích tabákové plantáže na jednom z nejkrásnějších a nejbohatších ostrovů světa — na jihoamerické Espaňole, dnešním Haiti. Podaří se mu uprchnout a dostane se do skupiny bukanýrů, kteří se živí lovem divokých prasat.Kolik neobyčejných setkání, kolik příhod, kolik náhod utvářelo jeho zvláštní osud! Kolika proměnami prošel!

M.V. Kratochvíl

Podivuhodné příběhy

a dobrodružství Jana Kornela,

jak je zažil na souši i na moři,

mezi soldáty, galejníky, piráty,

indiány, lidmi dobrými

i špatnými,

sám vždy věren svému srdci

2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Miloš Václav Kratochvíl – heirs c/o DILIA, 2013

© JHuslík, 2013

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87808-52-8

Obsah

Podivuhodné příběhy a dobrodružství Jana Kornela

UVEDENÍ

I. DÍL

Dobrodružství Jana Kornela na souši

KAPITOLA PRVNÍ,

která vypravuje, jak byl Jan Kornel sebrán na vojnu, a o starém mušketýru Matouši Pětiokém

KAPITOLA DRUHÁ,

ve které mušketýr Matouš Pětioký vzpomíná,jak se jako nově naverbovaný soldát zúčastnil památné bitvy u Prahy roku 1620 na Bílé hoře

KAPITOLA TŘETÍ,

v níž Jan Kornel se svými druhy táhne k Sázavě a vyslechne vyprávění písaře Kryštůfka o ztracené lásce

KAPITOLA ČTVRTÁ,

která šťastně začíná na soběslavském náměstí a špatně končí ve sklepě

KAPITOLA PÁTÁ,

kde se líčí, jak Jan Kornel hrál v kostky o svůj život

KAPITOLA ŠESTÁ,

která vypráví, jak se Jan Kornel poprvé dostal do bitvy

KAPITOLA SEDMÁ,

v které se Jan Kornel setká podruhé s lajtnantem Tajflem a spolu se svými druhy se stane dezertérem

KAPITOLA OSMÁ,

kde se mluví o hvězdách a kde erfurtský pasíř vypravuje, jak vyvázl se svou ženou z dobytého města

KAPITOLA DEVÁTÁ,

v níž se vypravuje, jak si paní Apolena dala předčítat Janem Kornelem, co napsal, i co k tomu řekla; taktéž je tu vylíčena příhoda s lakotným mnichem františkánem

KAPITOLA DESÁTÁ,

kde císařští zběhové padnou do zajetí a znovu se stanou vojáky, jenže u zcela zvláštního vojska

KAPITOLA JEDENÁCTÁ,

která líčí, jak sedláci dobyli kláštera v lese a jak potom byli obklíčeni vojskem, i co z toho pošlo pro Kornela a jeho druhy

KAPITOLA DVANÁCTÁ,

kde dojde k dvěma podivuhodným setkáním a k stejně podivuhodnému hovoru a kdy se ozve jedno z nejzázračnějších slov lidské řeči

KAPITOLA TŘINÁCTÁ,

kde Jan Kornel provází muže, který se mu zalíbí a s nimž pak hovoří o věcech, na které už nikdy nezapomene

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ,

kde se vypravuje, jak přišel Jan Kornel o dva své kamarády a jak se potřetí a naposled setkal s lajtnantem Tajflem a jak to skončilo

II. DÍL

Dobrodružství Jana Kornela na moři

KAPITOLA PRVNÍ,

v níž se Jan Kornel dostane s Kryštůfkem na galeje a stane se svědkem příhody, která ho poučí o tom, kdo mu nadále bude vládnout

KAPITOLA DRUHÁ,

která ukazuje, že nekonečná řada všedních dnů může být nekonečně nevšední, kdy se nemusí nic zvláštního stát, aby se přece mnoho dělo

KAPITOLA TŘETÍ,

která líčí, jak Kornel s Kryštůfkem vyjeli s galérou na širé moře; co vše na ní zažili a jak ji opustili, i když nakonec zůstali na její palubě

KAPITOLA ČTVRTÁ,

kde Kornel pluje se svými druhy jisté smrti vstříc, čemuž v poslední chvíli zabrání šťastná náhoda; přesto však vidí Francouz Jacques budoucnost černě

KAPITOLA PÁTÁ,

v níž Jan Kornel spatří Santo Domingo a dozví se mnoho překvapivého o životě v Novém světě

KAPITOLA ŠESTÁ,

kde se mluví nejdříve o pěstování tabáku, později to ustoupí starostem jiným, naléhavějším

KAPITOLA SEDMÁ,

v níž Jan Kornel opustí se svými druhy plantáž, když se předtím rozloučili s plantážníkem, a v níž se setkají s bukanýry, i mnoho jiného pamětihodného zažijí

KAPITOLA OSMÁ,

která vypravuje, jak Kornel přišel o přítele a o ruku téměř najednou a jak se svými druhy opustili Espaňolu

KAPITOLA DEVÁTÁ,

která začíná příběhem slavného piráta Frangoise Lolonoise a v níž se dále líčí, jak byli Jan Kornel a jeho druhové přijati na pirátské lodi

KAPITOLA DESÁTÁ,

která seznamuje čtenáře se životem na pirátské lodi a s podivným člověkem, lodním velitelem Louisem du Puis; konečně vypráví o tom, jak by bylo Kornela málem zabilo dělo, aniž vystřelilo

KAPITOLA JEDENÁCTÁ,

která líčí, jak piráti dobyli Maracaiba

KAPITOLA DVANÁCTÁ,

jež je zcela krátká, ačkoli mluví o poslední dlouhé pouti Jana Kornela, a to ze Západní Indie až do Mlčechvost

UZAVŘENÍ,

jímž se Jan Kornel loučí se čtenáři i se svým dílem

VYSVĚTLIVKY

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

UVEDENÍ,

v němž pisatel vykládá, proč začal

vypisovat svá dobrodružství

a jak k tomu přišel bakalář

Václav Donát

Vy, které nebaví plané mudrování a kteří čekáte,

aby se už něco dělo, přeskočte tento úvod — nebudu

vám to mít za zlé — a začnete hned kapitolou první.

Tak nejdříve abyste věděli, kdo jsem a jak se jmenuji — protože držím na pořádek: Po otci Kornel a při křtu jsem dostal jméno Jan, tak, jak se jmenoval můj otec i děd. Odedávna dávali v našem rodě toto jméno prvorozeným, aby tímto způsobem uctili památku našeho mistra Jana Husa.

Jsem hlídač na vinicích tady u nás na Mělníce, ale vypomáhám také při řezbě, rozvodech rašící révy i při sbírce. Při okopávání a hnojení mohu pouze dohlížet, protože mám jen jednu ruku — naštěstí pravou. Také napadám na nohu, mám totiž prostřelené stehno, a ještě mi chybí dobrá polovice levého ucha. Ale jinak jsem docela pěkný chlapík — sám si to aspoň myslím.

Co bych ještě o sobě řekl? Že mám hodnou ženu Apolenu a dva syny, kolohnáty, kteří jsou již větší než já. A se vším tím nadělením bydlím ve vinařské boudě, která tamhle vystrkuje štít nad révové keře.

Ale abych nezapomněl to hlavní: Pocházím ze starého dobrého rodu, i když nevím, které znamení by příslušelo na náš erb, kdybychom jaký měli, zda vidle, či volská oprať. Živili jsme se totiž, pokud paměť sahá, vždycky prací na půdě. Nemyslete si však, že si snad dělám šprýmy z urozenosti svých předků! Právě to vše, co jsem zažil a čím jsem prošel, naučilo mě zcela jinak dívat se na urozenost, hodnosti a tituly, s kterými je to přečasto jako s jablky: na povrch jsou krásně červená, uvnitř pak samý červ.

Musím se krotit — má nešťastná povídavost mě stále svádí k úvahám a to, říká náš učený bakalář, do vypravování nepatří a zdržuje děj. Mimoto zvláště nemá rád úvahy toho druhu, jak jsem ji právě pronesl, protože bakalář Donát je mladík velmi opatrný a dbalý svého prospěchu. A on bude chtít mou škrabanici číst, neboť právě on mě k ní ponoukl.

To bylo totiž tak:

Když jsem se vrátil ze světa tak pěkně zřízený a proděravělý jak řešeto — snad příslušník každého pronároda, co jich zeměkoule chová, aspoň jednou se do mne strefil pistolí, palašem, kopím nebo mačetou — když jsem se tedy vrátil domů a konečně se usadil na znaveném zadku, tak to se ví, každý byl zvědav, vyptával se a „vypravuj, kmotře“ a „kdepak jsi nechal ruku, sousede“ — nu, a já se nedávám nikdy dlouho prosit, když mám ukázat, že jsem svá ústa neživil nadarmo. Nejednomu vyprávění byl přítomen i bakalář Donát. A jednou mi povídá: „Kmotře Jene, je-li jen polovička z toho, co říkáš, pravda“ (a to mi namouduši ukřivdil), „měl bys to sepsat. Je to tak zvláštní, že je věru škoda, aby se o tom dozvědělo jen několik našich sousedů.“ A pak na mne vysypal podle svého zvyku celou přehršli latinských průpovídek, které — když mi je přeložil — všecky mluvily o tom, jak je lidem užitečné poznání světa.

Musím se přiznat, tohle na mne trochu zapůsobilo. Přesvědčil jsem se totiž až příliš trpce na vlastní kůži, oč jsem byl víc životem bit v začátcích své nezkušenosti a jak jsem se později přece jen naučil sem tam nějaké ráně se vyhnout. A i když některá dopadla, i pak mi trochu pomohlo, když jsem si aspoň dovedl vysvětlit, proč se tak stalo a proč to nemohlo být jinak. Věřte mi to nebo ne, ale záhlavek ve tmě bolí víc, než když si můžete posvítit na ruku, která vám ho uštědřila, a na příčinu, proč tak učinila.

A Donát pokračoval: „Považ, slova vyřkneš a uletí větrem. Napsané však zůstane, i když ty už dávno ztrouchnivíš.“ Brr, nemiluji takové řeči, to hned vidím ponravy a všelijakou žoužel, jak si hraje na schovávačku v mé prázdné lebce! Já jsem tak rád na světě, že to nedovedu ani říci. Dokud je člověk živ, pořád se přece něco zajímavého kolem něho děje a člověk se na to může dívat, zamíchat se do toho. A pak: nikdy není tak zle, aby nemohlo být zase líp; ovšem i hůř, ale je kopa věcí, kterými se člověk může i v té nejhorší mizérii potěšit. Jednou svítí krásně slunce, pak zase spatříš třeba takový pěkný hrozen, jak ti visí tady zrovna před nosem, nebo jednou — to jsem ležel v železech v žaláři — prolétla mřížemi vlaštovka, zakroužila pod klenutím a zase vylétla. Nikdy jsem pak už v životě tak krásného ptáka neviděl!

Z bakalářovy řeči vlastně vyplývalo, že to, co napíši, mě pěkně přežije a bude za mne mluvit, i když už tady nebudu. Takže se přece určitým způsobem přichytím šosu věčnosti. A to by se mi moc líbilo!

Nakonec mi ten učený mládenec ještě říkal, že je naší svatou povinností neustále napravovat lidi a dělat je lepšími a to že je především úkolem všeho napsaného. Ale tohle mě moc nepřesvědčilo. Zažil jsem, že už leckoho napravila hůl, aspoň na chvilku, ale napsané slovo? Vždyť je to takový chudáček bezbranný, na papíře to vypadá, jako kdyby po něm přeběhl mravenec vyválený předtím v sazích. Zkrátka nevím, to jde nad můj rozum. Snad tomu bakaláříček rozumí líp, když sám je živ jen z knih a písma, a ne špatně. Ovšem podle toho, co všecko povznášejícího už přečetl, musel by být dokonalost sama, a to namouduši není. Na to stačím i já se svým prostým rozumem, abych to poznal.

Ale hrome, teď si přece jen vzpomínám, jak mě jednou opravdu předělala jedna písnička. To bylo tenkrát, když — ale ne, to sem teď nepatří; o tom vám povím až na svém místě.

Když se všecko to přemlouvání milého bakaláře dá dohromady, je vlastně divné, proč jsem tak dlouho otálel ho uposlechnout. Vyprávět — to vypravuji rád. Ani v písmě to nevězelo. Protože i když jsem nikdy do žádné školy nechodil a nemohl chodit, číst a psát jsem se naučil doma už jako malý chlapec. Dodnes vidím, jak každou sobotu večer vytáhl táta z truhly bibli — museli jsme ji mít pěkně schovanou, byla Kralická — a učil mě. Byl odjakživa prudký a jeho ruka slétla k řemenu, dřív než se kluk nadál, ale v tomhle byl trpělivý jako beránek. Jak byla v sobotu večer kniha, papír a brko na stole, mohl jsem si být jist, že teď se nemám čeho bát, že výprask nebude. „Pamatuj, hochu,“ říkal mi, „v Písmu je veliká síla. Také pro tohle se nás kdysi celý svět bál a měl k nám úctu. Bylo to za Husových dob, to přijel do Čech až z Říma jeden moc učený prelát, kardinál to byl; dívá se, dívá a vidí, co lidí i na vesnicích umí číst. I pokřižoval se s údivem a řekl: „V téhle prokleté, peklu zapsané kacířské zemi zná venkovská babka bibli lépe než u nás kanovníci.“„

Vida, zase jsem se už zabreptal. Vraťme se tedy k tomu, proč jsem pořád psaní odkládal, ačkoli mi bakalář domlouval andělsky, ďábelsky, ačkoli sliboval, že mi pomůže, že chápe, že moje ruka, která uvykla vodit pluh a ohánět se mečem, je pro psaní neohebná a těžká — myslel ovšem přitom mou hlavu, a ne ruku — a dokonce že všechno, co napíši, po mně urovná a pěkně upraví.

A tady jsme u toho. Právě tohle se mi nelíbilo. Ne z ješitnosti, že bych nikoho jiného nechtěl k tomu pustit, ale — Za prvé si myslím, že co napíši, bude stejně jednou číst jen ten, kdo bude chtít; a když se mu to nebude líbit tak, jak to umím sesadit, ať toho spánembohem nechá. Ale s tím, kdo od toho neuteče, s tím chci mluvit přímo, svými slovy a hezky od plic. Já totiž chci psát především pro své děti a to se přece patří, aby pak v napsaném poznaly hlas svého táty a vnuci slova svého děda, ne? A pro cizí to teprve nechci přislazovat kdovíjakou omáčkou.

Druhá příčina je, že vím, jak by náš bakalář napsané upravil. Ne že by nebyl důvtipný a schopný, ale obávám se, že je — schopen všeho. Ještě mu není ani třicet, určitě nedostudoval, za jeho bakalářský titul bych nedal ani trojník, a už je u nás na radnici druhým písařem. Což to samo o sobě žádná velká sláva není, ale pozoruji, jak si připravuje cestičku k stolici prvního písaře — pan Matyáš je náhodou už jako pára nad hrncem — a přistihl jsem ho, jak si cvičí nový podpis „Venceslaus Donatus, notarius rei publicae Melnicensis“ — první písař obce mělnické! I jinak jsem si na něm lecčeho všiml: Nezavadil by pohledem o děvče, které není z bohatého vinařského domu, a i když se mi zapřísahá, že do smrti nezradí protestantskou víru předků, je na každé ranní mši jako pika. Aby se prý kryl před vrchností a neztratil úřad! Nu, nesuďme, abychom nebyli souzeni, ale mně se to právě do krámu nehodí. Poněvadž nemám v úmyslu ve svém vyprávění někomu službičkovat a hrbit hřbet. A když si představím, co všechno budu muset někdy podle pravdy napsat, tak také vím, co by se z toho pod bakalářovýma rukama stalo, a kdo ví, co by z toho dokonce mohlo vzejít.

Nakonec však začala ve mně ze všech těch řečí kolem růst čím dál tím větší chuť, až mě naplno popadla, a užuž se třesu, abych se pustil do psaní. Aby se tedy vlk nažral a koza zůstala celá, dohodl jsem to s milým bakalářem tak, že to nejdříve všechno dám dohromady a pak teprve si to přečte najednou. Vím já, jak dlouho to bude trvat, kdy s tím budu hotov a co se do té doby stane? Nač už teď si s tím lámat hlavu! A jen jsem tohle pomyslil, už mě to táhne a žene, a tak házím všechno za sebe — a začínám.

Začínám...

Takovýhle pocit jsem ještě nezažil. Sedím, brko v ruce, a přede mnou leží papír, bílý, ani tečička na něm. A na tuhle neposkvrněnou pláň mám ze své ubohé hlavy vyvádět slovíčko za slovíčkem a klást je tam pro věčnost — nevadí, že bude třeba hodně krátká. Nevím, jak to říci, co vše

přitom cítím. Je mi tak nějak slavnostně! A zároveň mám strach.

Pak si říkám: Jdi, ty hlupáku! Co lidí škrábe a škrábe, a ty s tím naděláš! Co se může stát? V nejhorším případě to zahodíš a je to.

Jenže já to nechci zahodit! Cítím, že to bude taková velká zpověď, a tu nevyslechne nějaký ospalý pan páter jedním uchem sem, druhým uchem ven, ale možná mnoho lidí. A s každým z nich si budu přitom povídat, jako bych ho bůhvíjak dávno znal, jako souseda u stolu, kterého rád vidím a kterému se se vším svěřuji. Ne snad, že bych se styděl; klidně na sebe všechno povím, i leccos nepěkného (jinak by to přece nemělo smysl a mohl bych rovnou psát katechismus), ale ostýchám se z jiné příčiny. Když takhle něco někomu vykládáme, tak to obyčejně povídáme tomu, kdo je nám hodně blízký; vždyť se mu tím vydáváme se vším všudy. A já už teď cítím, jak bych měl rád všechny ty, kdo tohle budou číst, jak bych je při čtení pozoroval, jak bych se radoval, kdyby se jim to líbilo nebo kdyby je něco dojímalo. A to je tak divné, přiznat se k téhle lásce, k lásce k tolika cizím lidem! Ale věru, na koho mám vztek, před tím o svých věcech ani neceknu, anebo mu nanejvýš vynadám.

Tak tedy jen pojďte, přisedněte, zvu vás, ať je vám tu jako doma, děti, sousedé, holky, dědci, ať je vás co nejvíc kolem mne, a můžete se mi i chechtat, můžete mi za leccos vyhubovat, ale mně bude dobře mezi vámi, s kterými bych se jinak nikdy a nikde nesetkal.

I. DÍL

Dobrodružství Jana Kornela na souši

KAPITOLA PRVNÍ,

která vypravuje,

jak byl Jan Kornel sebrán na vojnu, a o starém mušketýru

Matouši Pětiokém

Když jsem se narodil, nestály u mé kolébky sudičky, ale válka. Bylo to léta Páně 1626, a to už trvala na osmý rok a nikdo ještě nevěděl, že to dotáhne do třicítky. Ani já netušil, jakou mi bude vytrvalou chůvou, až mě nakonec vyžene ze země.

Měl jsem tehdy jinší starosti; hlavně abych měl hodně co pít; a mléko mé mámy mi chutnalo věru tak dobře jako dnes víno.

Narodil jsem se v chalupě ve vesnici, která má zvláštní jméno: Mlčechvosty. U nás na Podřipsku najdete vůbec podivná pojmenování — Jedibaby, Křivousy, Všestudy, Kostomlaty, Hleďsebe, prý jsou to jména velmi starodávná a nikdo už neví, jak vznikla. Mlčechvosty jsou dvě hodiny chůze odtud, a když se podívám přes Labe a rozběhnu se pohledem po vrcholcích lipové aleje rovinou až k obzoru, tak se mi tam v dálce zabělá břidličná stráň kopce Hebronu a hned vedle u samé Vltavy je naše vesnice. Jenže odsud je zastíněna stromy a nevidím ji.

Nevidím ji, a vidím. Stačí zavřít oči a už ji mám před nosem — jabloňové palouky nad řekou, kruhovou náves se zvoničkou a naši chalupu při mělnické silnici se školkou ovocných stromů. Jenže chudinka vesnice teď už dávno nevypadá tak jako za mých klukovských let. Jednou se přes ni přehnala vojska saského kurfiřta a dvakrát Švédové, a to si dovedete představit, co po nich zbylo: spálená stavení, vydrancované stodoly, prázdné chlévy — a co je to všechno proti tomu, co zkusili lidé! Zvláště u nás, kde máme do lesů daleko, a když jsme se nestačili včas před soldáty schovat.

Naše rodina z toho všeho jako zázrakem vyvázla aspoň holými životy, otec s matkou a já s mladším bratrem Jakoubkem. Ale hladu, bídy a strachu jsme zkusili, že by to stavilo na kolik životů.

Jenže jsem si předsevzal vyprávět o svých dobrodružstvích ve světě, a tak léta, než jsem odešel z domova, přeskočím, i když je teď, kdy začínám pomalu růst do hrobu, vidím jasněji než leckteré události pozdější. Ale stejně vše, o čem bych mohl z té doby mluvit, prožil každý druhý, válka si nevybírala, a tak byste se nedozvěděli nic, co jste sami také neprožili nebo co neznáte aspoň od svých rodičů.

Tak jsem se tedy stal vojákem.

Bylo to jednoho dne na samém začátku roku 1645. Na ten den do smrti nezapomenu.

A začal tak pěkně.

Z naší chalupy zbývaly tehdy jen stěny, uplácané z hlíny, jeden štít a kus střechy, zrovna tak, že pokrýval jednu světnici. Byla tam pec a v té světnici jsme ostávali. Toho dne byl venku svěží mrazík, ale doma bylo teplo. O dříví nebylo u nás nouze. Nejdřív jsme spálili v peci postupně celou stodolu, protože stejně nebylo do ní co ukládat, pak půl střechy — a ostatně vesnice, která ležela u řeky, vždycky nějaké to dřevo sehnala: plavalo toho pořád po proudu, trámy, ploty, boudy a všemožné harampádí, stačilo přitáhnout si to hákem nebo loďkou. A teplo, věřte, to je půl jídla. S jídlem to bylo už horší. Posledních pět let jsme sice měli pokoj, žádné vojsko přes nás netáhlo, ale i tak to nestálo zanic. Obilí sklidíš, jen když zaseješ, a zrna bylo vzácně, pomalu jako šafránu, a o maso nebylo kde zavadit. Sem tam někdo měl kozu, kterou většinu času ukrýval pod závorou ve sklepě a šetřil ji, dokud dávala aspoň kapku mléka. Orávali jsme sami: já za pluhem, táta s mámou táhli a Jakoubek pomáhal aspoň zapražen do opratě.

Takhle to vypadalo v celé vsi. A to ještě jsme pro svá políčka ty chvilky jen kradli, protože práci na panském nesměl nikdo vynechat. Zvláště když pánovi tolik lidí ubylo — přes polovinu vesnice bylo prázdné.

Onoho lednového dne, o kterém chci povídat, probudil mě jako obvykle hlad. Ale ještě jsem se ani pořádně neprobral a první myšlenka byla, že mě čeká něco příjemného. A hned jsem se upamatoval: Táta včera rozhodl, že si dnes dáme poslední kousek uzeného koňského masa, co ještě visel v komíně. Nač prý se máme pořád třást strachy, že nás o ten poklad někdo připraví, z žaludku už nám ho nikdo nevezme.

K tomu masu jsme přišli šťastnou náhodou. Asi před měsícem přiběhl najednou Štípkův kluk, že na Mezníku — to byl kopec nade vsí, přes který vedla silnice — leží kůň. Kdo měl nohy, vybíhal z chalup a honem na Mezník. Opravdu, byl tam. Pěkný hnědý valach, ani žebra mu nebylo vidět, na čele měl bílou hvězdu; byl střelený do hlavy. Jinak byl ještě nedotčený, jen z kýty měl kus masa vyříznutý. Mužští vytáhli nože a hned se dali do díla. Maso odletovalo od kostí a za chvilku na nich nezůstalo ani vlákénko. Byla to čistá práce. Pak jsme teprve zakopali jezdce, který ležel zabitý vedle koně. Asi ho někdo oddělal pro kožený kapsář, z kterého zbyly jen přeřezané řemínky u pasu, a pro ten kus masa z koňské kýty. (Pamatuji se jen, že se otec nad zahrabaným nahlas pomodlil.) Ten den se v každé chalupě vařilo a udilo. A dnes jsme tedy měli sníst poslední zbyteček. Bylo toho každému tak natřikrát do úst, ale chutnalo to líp, než když mi dnes přinese moje Apolena nejšťavnatější vepřovou pečínku — a Apolena umí nějak vařit!

Sotva jsem spolkl poslední sousto — štěstí že už bylo ve mně — zabouchal někdo na dveře. Byl to rychtář. Že prý se mám hned sebrat a jít do Beřkovic na zámek. Potřebují prý honáky na dobytek, oba Kartákovi a Václav Motejl že půjdou také. A nic prý si nemáme brát s sebou, do večera budeme zpátky.

To není špatné, myslil jsem si. Hnát dobytek, to není žádná práce, celý den s třemi dobrými kamarády, a hlavně: jistě nám dají na zámku na cestu kus chleba! Navlékl jsem si kabátek, záplata na záplatě, ale uvnitř byl beránek, vklouzl jsem do dřeváků a šup z chalupy. Kdepak bych si byl tenkrát pomyslil, že odcházím skoro na dvacet let! To bych se byl jinak s našimi loučil než jen tak „sbohem“ v kvapu na půl úst. Ba ne, to bych se vůbec nebyl loučil, to by mě živého nikdo z chalupy nebyl dostal.

Tak jsme si to my čtyři namířili přes Spomyšl, kde se k nám přidali další tři mládenci, a než jsme se pořádně rozpovídali o děvčatech, o masopustě a znova a znova o jídle a jídle, už jsme byli v Beřkovicích. Zavedli nás do poplužního dvora, kde už byli chlapci z Cítova, Jeviněvsi a Černoušku, a čekali jsme. Nač? To nikdo nevěděl. Dobytek nikde, ale když už nás to omrzovalo a chtěli jsme se poohlédnout po vesnici, nepustili nás. A jestli prý je nám zima, že můžeme do stodoly. Tak jsme tam zalezli a čekali jsme dál.

Nejdřív jsme si krátili čas písničkami, pak jsme se dohadovali, proč už nám nevyženou dobytek, kam ho asi máme teď v zimě hnát a že se takhle dostaneme domů až za tmy; ale ponenáhlu řeč řídla, jako když zamrzá voda v sudu, až jsme seděli všichni jako zařezaní, jen v hlavách to pracovalo. Začalo se nám to nelíbit.

Ale v poledne opravdu přinesli chleba. Panečku, opravdický chleba! Po vsích se už málokde odvážili odnést zrno do mlýna — bylo to, jako by někdo nesl svítící zlato lesem, kde bylo plno loupežníků. Raději se pšenice a žito rozvářely doma na kaši i se slupkami. A teď jsme hryzali zase jednou skutečný chleba s měkkou střídkou a s vypečenou kůrkou! Hned bylo po špatné náladě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Podivuhodné příběhy a dobrodružství Jana Kornela.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.