Václav Kaplický

Narodil se na samotě Červený Dvůr nedaleko Kozího Hrádku. Studoval na gymnáziu a reálce v blízkém Táboře, kde po tu dobu bydlel (1904–1914), roku 1914 odmaturoval a hned roku následujícího byl odveden do první světové války a dostal se na haličskou frontu. Zde byl v roce 1916 zajat, poté vstoupil do československých legií. Roku 1918 byl delegátem zakázaného vojenského sjezdu, po tomto zjištění byl zatčen a vězněn ve Vladivostoku.

Po návratu do Československa (1919) se stal zaměstnancem sekretariátu socialistického Svazu československých legionářů, krátce na to byl (1919–1922) úředníkem ministerstva národní obrany.

V letech 1922–1950 pracoval v několika nakladatelstvích, nejprve jako úředník a později jako odpovědný redaktor. Od roku 1950 se věnoval pouze literatuře. Snažil se o prohloubení lidové četby kritickým pohledem zejména na sociální problémy, ale později se věnoval výhradně historické próze a těžištěm jeho tvorby se stala doba husitská, doba čarodějnických procesů a bezpráví, a také různá povstání, vzpoury a lidový odpor.

Václav Kaplický je pochován na čestném místě – vyšehradském hřbitově. Busta na jeho hrobě je dílem sochaře Břetislava Bendy, autora řady portrétů známých kulturních osobností.

Život alchymistův

Historický román, jehož děj se odvíjí na dvoře Rudolfa II. Ztvárňuje podivuhodné osudy anglického renesančního dobrodruha, dvorního alchymisty Eduarda Kelleye. Lstí se dostal k známému anglickému alchymistovi k Mistrovi Deeovi, který ho příjmul za svého pomocníka. Mistr Dee se v mladém chlapci zhlédl a přijal ho jako vlastního syna. Naučil ho základy alchymie a začal mu naprosto důvěřovat. Cesta alchymisty Eduarda Kelleye k bohatství a slávě však končí tragickým pádem.

Václav Kaplický

Život alchymistův

2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Václav Kaplický - heirs c/o DILIA, 2013

© JHuslík, 2013

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87808-55-9

Obsah

Život alchymistův

1. EDUARD KELLEY

2. DŮLEŽITÉ ROZHODNUTÍ

3. PRAŽSKÁ SETKÁNÍ

4. CÍL: KRAKOV

5. POLSKÉ INTERMEZZO

6. KAŽDÝ SVOU CESTOU

7. TŘEBOŇSKÁ LABORATOŘ

8. O POLSKOU KORUNU

9. MÍSTO KELLEYE NA TŘEBONI DEE

10. KELLEYOVO PRVNÍ VYSTOUPENÍ U CÍSAŘE

11. KELLEY, RYTÍŘ Z IMANY

12. JÍLOVSKÉ ZLATO

JOHANKA WESTONOVÁ

14. DVĚ SVATBY

15. UVÁŽENÉ ROZHODNUTÍ

16. VÝCHODISKO - JÍLOVÉ

17. BRATR TOMÁŠ

18.MICHAL SENDZIWOJ

19. SOUBOJ

20. ÚTĚK Z PRAHY

21. UBOHÁ JOHANKA

22. ROZSUDEK

23. ANGLICKÁ MISE

24. NEŠTĚSTÍ NEPŘICHÁZÍ SAMO

25. KŘIVOKLÁTSKÝ VĚZEŇ

26. JEDINÁ NADĚJE

27. MOST - POSLEDNÍ NADĚJE

28. ODVÁŽNÝ ČIN

29. NA SVOBODĚ

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Své ženě Jožce KAPLICKÉ

po padesáti letech šťastného manželství

V. K.

1

EDUARD KELLEY

V západní Anglii, v bezvýznamném městečku nedaleko Worcesteru, narodil se roku 1555 kantorovi Talbotovi první syn, který brzy projevoval nemalé nadání, takže nebohatý otec, když synek povyrostl, poslal ho na studie Kantor i jeho manželka často churavěli, přesto druhého syna, který se jim narodil o mnoho let později, dali také studovat.

Starší syn Eduard bez dozoru rodičů místo studia vedl život co nejveselejší, a protože z domova dostával peněz málo, doufal s mnoha staršími a zkušenějšími lidmi, že si je snadno opatří pomocí magie a alchymie, oč se tehdy pokoušelo mnoho lidí, často i pokročilého věku. Mladík, místo aby skládal zkoušky a vedl pořádný život, učení zanedbával, takže mu otec přestal peníze posílat. Chlapec si našel místo lékárnického pomocníka; protože byl velmi bystrý, vnikl brzy do tajů lékárnického povolání; dověděl se, že nemocní často za trochu destilované vody rádi zaplatí hodně peněz. Ale ani v lékárně mladý Talbot dlouho nevydržel, k hýřivému životu potřeboval více peněz, než dostával v lékárně. Proto, když se mu naskytlo místo obecního písaře v městě Lancasteru na západním pobřeží Irského moře, s radosti je přijal. To se již z chlapce stal dospělý mladý muž, který pro veselou a dobrodružnou mysl získával lehce přátele. Ani mu nenapadlo, že již nadešel čas, aby pomýšlel na ženitbu. Mnoho nocí raději strávil v hospodách u podezřelých krčmářů. Často se dlužil peníze u svých přátel, ale platit dluhy obyčejně zapomínal. Tehdy se pokusil získat větší částku peněz tím, že padělal jakousi úřední listinu. Brzy se to však prozradilo, a mladý Talbot přišel před soud, který trestal nemilosrdně. Talbot byl vypovězen z města a na památku mu byly uřezány obě uši. To byl také důvod, proč později proslulý anglický alchymista nosil dlouhé, splývavé vlasy a často se vymlouval na nedoslýchavost.

V Lancasteru přirozeně zůstat nemohl. Vydal se na cestu na jih, směřuje k Londýnu, kde, jak se domníval, spíš ho budou potřebovat.

V první krčmě, do které vešel, měli zrcadlo. Pohlédl do něho a musil si přiznat, že na rytíře, třeba byl hubený jako šindel, vypadá náležitě. Jen lepší odění by potřeboval a koně, ale i k tomu si časem dopomůže!

Na dlouhé cestě měl dost času, aby přemýšlel o svém budoucím životě. Slýchával často, že nejváženější a nejbohatší bývají alchymisté, kteří dovedou z různých prášků udělat zlato a nemusí jako rolníci prosit Boha o pěkné počasí nebo jako krčmáři čekat, až se jim do krčmy naženou bohatí pitci. Alchymisté z jakýchsi prášků vyrábějí zlato jako hospodyně z mouky a mléka pečou koláče. Co se napracuje rolník, řemeslník nebo rybář, než uloví rybu, kdežto jaké báje se vypravují o alchymistech. K Mistru Deeovi chodívá na poradu sama anglická královna Alžběta. Kdyby jen polovina toho, co o nich slyšel, byla pravdivá, nemohlo by být nad alchymií řemesla lepšího, nadto uctívaného rytíři a ještě vyššími pány. Není však tak snadné najít Mistra, který by ho vzal do učení. Ze všech znal jen jednoho, velkého Mistra, Mastera of Arts, Johna Deea z Mortlake u Londýna, nad nímž prý drží ochrannou ruku sama královna, protože jí předpověděl krásné počasí při její korunovaci, když k ní v zimě roku 1558 došlo. Královna se mu štědře odměnila tím, že mu umožnila koupit v Londýně dům, v němž astrolog mohl založit obrovskou knihovnu astrologických a alchymistických knih a rukopisů. Nebylo by nejlepší zajít k tak slavnému vědci do učení? Je jen otázka, zda by ho tak význačná osobnost přijala za učedníka, když nemůže zaplatit nic za učení a může se pochlubit jen uřezanýma ušima.

Při takovém uvažování jednoho dne, když slunce již zapadlo do moře a mladý muž se musil starat o nocleh, a když i jeho žaludek zpíval svou obvyklou píseň, objevila se před ním útulná krčma. Pocestný, nerozmýšleje se dlouho, vešel do hospody a požádal krčmáře o nocleh a večeři. Krčmář byl člověk nerudný, který si nejdříve prohlédl hosta, ne právě s velkou důvěrou, a teprve když host prohlásil, že útratu zaplatí napřed, tvářil se veseleji a odběhl do kuchyně s úsměvem na ducatých tvářích.

Pocestný se zatím rozhlížel po světnici a jeho pohled ulpěl na okně, kde ležel motouzem svázaný jakýsi tlustý svazek. Neodolal a nahlédl do něho. Brzy poznal, že jde o rukopis, že je to něco starobylého a že by s takovou věcí měl usnadněný vstup k Mistru Deeovi v Londýně. Velký Mistr by na takového učedníka jistě pohlížel jinýma očima. Byla by to velká trefa stát se pomocníkem nejslavnějšího astrologa v celé Anglii.

Když krčmář přinesl večeři, host to nevydržel a zeptal se, jaká kniha to leží na okně.

„Prý vzácná, mladý muži. Škoda, že nikdo ze zdejších lidí v ní číst neumí.“

„Mohl bych se do ní podívat?“ zeptal se host.

„Proč ne?“ pravil krčmář dost ochotně, třebaže mladý host velkou důvěru nevzbuzoval.

Sám mu knihu podal a řekl:

„Myslím, že je to kniha kouzelnická!“

Host po těch slovech divže nevyskočil ze židle. Sotva se kniha octla v jeho rukou, nedočkavě obrátil několik stránek. Hned poznal, že jde o knihu alchymickou, psanou latinsky. Neřekl však nic o tom krčmáři, jen zvolal:

„Kdes, krčmáři, k té knize přišel?“

„Kde? Lidé ji našli v hrobce bývalého biskupa. Byly prý tam ještě jiné knihy, ale většinou již zkažené. Stalo se to v době, když lidé bořili katolické kláštery a kostely. Na našem hřbitově byl pochován jakýsi biskup, o němž šla pověst, že byl kouzelníkem. Asi to byla pravda, protože v kamenné rakvi měl knihu, kterou máš v ruce. Tu knihu mi tu zanechal bývalý hrobník, když nemohl zaplatit útratu. “

Krčmář odešel do kuchyně, ale hned se vrátil, přinášeje ještě dvě koule ze slonoviny.

„To bylo také v té hrobce?“ zeptal se host se zájmem.

„Ano. Koule jsou jedna jako druhá. Nejsou od sebe k rozeznání. Pohleď!“

Host musil přisvědčit.

Krčmář pak jednu z koulí otevřel. Byl v ní jakýsi bílý prášek.

„Čichni si!“ zvolal krčmář.

Host si přičichl, ale nic necítil.

Krčmář potom rozšrouboval druhou kouli; byl v ní prášek červený.

„K čemu ty koule sloužily?“ zeptal se host.

„To dobře nevím, ale zdá se mi, že je to něco, čím ten biskup sloužil ďáblu nebo dábel jemu,“ pravil krčmář a koule opatrně zašrouboval.

Jeho host myslil rychle. Ty koule mají jistě velkou cenu. Katoličtí biskupové, i když nebyli ve spojení s ďáblem, nebyli hlupáci. Aniž se dlouho rozmýšlel, zvolal:

„Já věci od tebe koupím, krčmáři. Pro tebe žádnou cenu nemají, ale já snad budu chytřejší, když si tu knihu přečtu!“

Talbotovi nešlo ani tak o knihu, spíš o ty dvě koule ze slonoviny. Jaké tajemství? Proč si vzal biskup ty prášky do hrobu? Jistě se to nestalo náhodou!

„A co bys dal za ty věci?“ zeptal se dost zdrženlivě krčmář.

„Moc peněz nemám. Ostatně kniha i koule jsou papeženské, a ty, maje je doma, vydáváš se v nebezpečí, že budeš pokládán za katolíka. Už jako přechovávač takových věcí mohl by ses dostat do neštěstí.“

Slova ta krčmáře silně polekala. Mít něco s úřady? Kdepak!

„Nejlepší bude, příteli, když si ty věci odneseš. Nechci, než abys zaplatil za jídlo a nocleh. Člověk v této době nikdy neví, kdy dělá dobře a kdy se dopouští chyby. “

Mladý muž směřoval stále k jihu. Dosud šel nazdařbůh, teď však v tlumoku na zádech měl těžkou knihu a v kapse dvě koule ze slonoviny. A navíc měl před sebou jasný cíl. Ta kniha bude mít jistě velkou cenu pro každého, kdo pěstuje vědy hermetické. A ty prášky? Dost možná, že jsou nepostradatelné při výrobě zlata. Jeli tomu skutečně tak, na ubohého Talbota se usmálo štěstí.

Před mladým mužem, který již hlouběji nahlédl do života, se náhle objevila cesta k úspěchu daleko většímu, než mohl předpokládat bývalý student, potom lékárníkův pomocník, potom písař, kterému uřezali obě uši.

Talbot, když v krčmě do knihy nahlížel, poznal, že je to v podstatě kniha medicínská, ale i to mělo velkou cenu, protože věděl, že medicína a alchymie mají mnoho společného.

Bylo rozhodnuto. Půjde do Londýna za velkým a mocným Mistrem. Byl teď přesvědčen, že jen věda hermetická může mu poskytnout dobré živobytí, a to bez těžké a namáhavé práce, která se mu protivila.

Jedno si však uvědomil hned: musí změnit své jméno. Talbot - to je hafan. A ke všemu hafan, jemuž byly uřezány obě uši! Ne, takové jméno se nehodí pro váženého alchymistu. Nomen - omen. A hned si vymyslil jméno nové, které mu napadlo: Eduard Kelley. V Lancasteru se tak jmenoval jeden šlechtic, vždycky spíš opilý než při zdravém rozumu. Eduard Kelley! V tom jménu jistě nikdo nepozná bývalého lékárnického pomocníka. Jen aby mu vlasy rostly rychleji.

John Dee dost dlouho zápasil o to, aby ho učená společnost alchymistů přijala do své vznešené společnosti. Narodil se v Londýně jako syn vinárníka, procestoval velký kus světa, byl v Paříži, zdržoval se v Nizozemí, navštívil mnoho učených alchymistů v domnění, že se od nich lecčemu naučí, měl zejména velký zájem o permutaci olova v zlato, ale nikde se nic nedověděl a sám také na nic nepřišel.

Nemálo se rozbušilo srdce mladého Talbota, když stanul před dveřmi přízemního bytu slovutného alchymisty a rádce samé královny. Nicméně dost energicky zabušil na masivní dubové dveře. Nečekal dlouho; zámek zaskřípal a v otevřených dveřích se objevil starší pán v kožené vestě a s biretem na hlavě. Pán měl pěkně zakulacené břicho a laskavý pohled. Modré jeho oči si zvědavě prohlížely neznámého mladíka.

„Máte snad pro mne nějaký vzkaz?“ zeptal se Dee laskavým hlasem, když mladík mlčel.

Právě ten hlas dodal mladému muži odvahy. Odpověděl:

„Jmenuji se Eduard Kelley. Na západním břehu Irska v jednom malém městečku jsem náhodou objevil zajímavou knihu, která, jak jsem dodatečně zjistil, dlouho ležela v hrobce jakéhosi katolického biskupa. Myslím, že by ta kniha mohla Vaši Milost zajímat.“

„Zajisté!“ řekl Dee.

Mladý muž hned začal rozvazovat vak.

„Ne, tady ne! Pojďte dál, mladý muži. Zde není vhodné místo,“ pravil Mistr, potahuje se za mohutný vous, uprostřed rozdělený na dva díly a zakrývající jeho prsa.

Oba muži pak vešli do světnice přeplněné knihami. Tři velká okna propouštěla dovnitř dost světla. U prostředního okna stál obrovský dubový stůl také plný knih.

„Posaďte se, mladý muži,“ vyzval hosta Dee.

Host hned potom vytáhl z tlumoku objemnou rukopisnou knihu.

Dee sáhl rychle po knize. Přečetl si titulní list, obrátil několik stránek, potom knihu položil na stůl.

„Prodáváte tu knihu, mladý muži?“ zeptal se.

„Nikoli, Milosti. Přinesl jsem vám ji darem!“

Dee zakýval hlavou, znovu vzal knihu do rukou, obracel v ní listy a pohyboval hlavou. Potom ji položil opatrně na stůl a upřeně pohlédl na hosta.

„Říkáte, že ta kniha byla nalezena v hrobce katolického biskupa. “

„Ano!“

„Kupodivu je dost zachovalá. Říkáte katolický biskup! Pokud vím, katoličtí biskupové takové knihy nebrali s sebou do hrobu na cestu do pekel!“

Mladík nevěděl, na čem je. Kniha snad doktorovi nestačí. Musí se mu zmínit o koulích.

„V kryptě kromě knihy byly také tyto dvě koule ze slonoviny.“

Mladík vytáhl z kapsy dvě bílé koule, a hned si všiml velkého zájmu v Mistrových očích.

„Koule se dají rozšroubovat. V jedné je bílý prášek, v druhé červený. Domnívám se, že se ten biskup zabýval vědou hermetickou.“

„Zajímavé, velmi zajímavé,“ řekl Dee a snažil se jednu z koulí rozšroubovat, ale nešlo to.

Kelley mu přispěchal na pomoc. Brzy se mu to podařilo. Uvnitř byl bílý prášek.

„Zkusil jste, co to je?“ zeptal se Dee.

„Neodvážil jsem se. Mé vědomosti na to nestačí.“

Čím dál tím větší sympatii získával mladý muž u proslaveného Deea. Ten si prohlédl i prášek v druhé kouli, čichal znova k oběma, potom dokonce naslinil prst a ochutnal bílý prášek i červený, nakonec pohlédl zkoumavě na hosta.

„Chcete prodat ty věci?“ zeptal se.

„Nikoli, Mistře. Rád bych vám je daroval. Prosil bych však, abyste mě vzal k sobě za adepta. Peníze nemám, zato tisíc chutí stát se pod vaším vedením alchymistou.“

Dee se usmál:

„Přišel jste v pravý čas, příteli. Právě hledám nového fámula. Jak jste snad zjistil, nemám ani sluhy. Umíte aspoň trochu latinsky?“

„Umím. Byl jsem písařem. Nic bych si tak nepřál jako být vaším žákem, Mistře. Vždyť o vaší proslulosti se mluví v celé Anglii...“

Dee se usmál:

„Nejen v Anglii, ale i v celé Evropě! Líbíte se mi, mladý muži. Zkusím to s vámi, ačkoli s fámuly mám ty nejhorší zkušenosti.“

„Slovutný Mistře, ujišťuji vás, že nebudete zklamán,“ zvolal Kelley a snažil se políbit ruku svému budoucímu učiteli a chlebodárci, ale Mistr tomu zabránil.

Ještě téhož dne se Kelley nastěhoval do domu Mistra Deea a brzy se stal jeho pravou rukou. Také vlasy mladíkovy již dostatečně vzrostly, takže si nikdo nepovšiml, že adlatus slovutného alchymisty Deea má jako trestanec uřezané obě uši.

2

DŮLEŽITÉ ROZHODNUTÍ

Starý, dobrácký Mistr Dee brzy našel v mladém muži přítele, kterého pokládal bezmála za svého syna. Peněz mu sice nedával mnoho, zato oblékl ho do nových šviháckých šatů, poskytl mu slušné ubytování, sytil ho dobrou stravou i dobrého piva mu dopřál. Pro Kelleye však bylo nejcennějším, že ho naučil mnoha slovům, jimž nikdo nerozuměl, a také to, že ho vychoval na muže, který umí jednat s bohatými a mocnými pány. A Kelley se brzy ukázal hodným té výchovy - záhy dovedl mluvit latinsky lépe než sám Mistr. Zvláště jeho výslovnost starého alchymistu udivovala.

Jednoho dne oznámil svému adlátovi, že zkusí pomocí červeného prášku, nalezeného v biskupově hrobě, proměnit kousek olova ve zlato. Toho rozhodujícího dne mladý alchymista rychle dýchal a chodil po špičkách, jak byl napnut. Bezmála byl již rozhodnut, zdaří-li se pokus, utéci a vyrábět zlato na vlastní pěst.

Velmi se podivil, že přípravy k tak dalekosáhlému pokusu byly tak jednoduché. Mistr v tyglíku rozpustil kousek olova, což trvalo dost dlouho, potom do rozpuštěného kovu nasypal trochu červeného prášku a tyglík přikryl hliněnou pokličkou. Před tím však, obrácen k svému pomocníku zády, odříkával cosi v cizí řeči, kterou Kelley neznal, nato odstoupil od ohniště. Po delší době Dee přistoupil znovu k tyglíku a udělal nad ním znamení kříže. Kelley nerozuměl ani jedinému slovu, které vyšlo z úst Mistrových. Všechno mu připadalo tajuplné.

Asi po půl hodině Dee nadzvedl pokličku u tyglíku a zvolal:

„Pohled, synu!“

Kelley s tlukoucím srdcem přistoupil blíž a na vlastní oči uviděl v roztaveném olovu malinký kousíček zlata.

„Zlato!“ vzkřikl v údivu.

„Ano! Nic než zlato!“ přikývl Mistr.

Dee pak uhasil v peci oheň, pinzetou vytáhl zlato z tyglíku a položil je na skleněnou destičku.

Jeho pomocník upíral oči na ten zázrak a měl sto chutí dotknout se zlata svými prsty, ale Dee ho chytil za ruku a zvolal: „Spálíš se! Nebuď nedočkavý. Alchymista za všech okolností musí zachovávat klid!“

O několik dní později, když se Dee přesvědčil, že by nenašel pomocníka vhodnějšího, usadil ho ke stolu i sám si k němu přisedl a celý pokus mu vysvětlil podle pravdy:

„Zlato je nejušlechtilejší ze všech kovů. V přírodě se nevyskytuje ve větších, ale obyčejně jen v menších kouscích, proto je tak vzácné a drahé. Nikdy se v přírodě neslučuje s jiným kovem. Proto se alchymisté na celém světě, nejen v Anglii, ale i v německých zemích, v Holandsku, Polsku, a zejména na dvoře císaře Rudolfa pokoušejí získat zlato cestou umělou. Bohužel, zatím to nikdo nedokázal... “

„Ale vám, Mistře, se před mými zraky podařilo z olova vyloučit zlato. Viděl jsem to na vlastní oči a mohu to před kýmkoli odpřisáhnout!“ zvolal Kelley.

Dee se usmál a po chvíli pravil:

„Viděl jsi něco, ale ne všechno!“

„Nechápu.“

Alchymista se maličko usmál a řekl:

„Přišel čas, abych tě zasvětil do tajů alchymie. Táži se tě velmi vážně: mohu ti bezpodmínečně věřit, mladý příteli?“

„Chci přísahat!“

„Ne, přísaha znamená brát Boha za svědka, ale Bůh s našimi pokusy nemá nic společného. Slib čestného muže je v tomto případě víc. Zavazuje!“

„Tedy slibuji a slib svůj chci za každých okolností dodržet.“

„Je však ještě jiná věc a stejně důležitá - mlčenlivost. Musíš slíbit, že nikdy a za žádných okolností, i kdyby tě to mělo stát život, nikomu neprozradíš, co ti teď řeknu. “

„Slibuji!“

„Slyš tedy pravdu. Ten kousek zlata, který jsi spatřil v rozpuštěném olovu, vhodil jsem do tyglíku, když jsem byl k tobě obrácen zády. “

„Bože!“ zvolal mladý muž.

„Nezoufej!“ pravil Dee a lehce uchopil mladého muže za ruku. „Pravím ti, že žádný, ani nejslavnější z alchymistů, nikdy ani lot zlata nevyrobil. Učinil obyčejně tak jako já před tebou, aby mecenáše uspokojil a aby mohl ve svých pokusech pokračovat, to je, aby získával skutečné zlato v podobě peněz, učinil totéž co já, vhodil nepozorovaně do tyglíku kousek vlastního zlata, které mu potom mecenáš desateronásobně nahradil v penězích. To znamená, že alchymista musí mít kousíček zlata stále při sobě. Ten kousek zlata, které jsem vylovil z roztaveného olova, je skutečné zlato, bohužel poslední, které mi zbylo.“

„A ten prášek z biskupovy hrobky?“ otázal se Kelley.

„Ten není vůbec k ničemu!“

Mladý adept hleděl v úctě na Mistra. V té chvíli starý alchymista získal u něho mnohem větší úctu, než kdyby skutečně provedl transmutaci pomocí biskupova prášku a z olova vyloučil zlato.

Dee pak přistoupil blíže k svému mladému pomocníkovi, položil mu pravici na rameno a pravil:

„Slibuješ v té věci perpetuum silentium?“

„Slibuji! Slibuji, Mistře!“ zvolal horlivě učedník a pravil to pln obdivu pro starého alchymistu.

„Děkuji. Ten kousíček zlata si vezmi. Při svých pokusech budeš jej potřebovat. Ale musíš být opatrný a hbitý jako ještěrka.“ Potom Dee objal svého učedníka, políbil ho na čelo a řekl:

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Život alchymistův.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.