Saki - Hector Hugh Munro

Hector Hugh Munro, jenž tvořil pod pseudonymem Saki, se narodil roku 1870 v Burmském Akyabu. Jeho otec byl úředníkem barmské policie. Od dvou let byl vychováván dvěma staropanenskými tetičkami v Devonu. Zřejmě to s malým Hectorem myslely dobře, ale jejich výchova se nesla v duchu velké přísnosti. To na něm zanechalo zřetelné stopy, což lze také vysledovat z motivů některých jeho slavných povídek.

Vzdělání se mu dostalo na středních školách v Exmouthu a Bedfordu. Po škole se nechal zaměstnat u burmské policie, ale brzy se dal na novinařinu. Psal politické satiry pro Westminster Gazette, byl zahraničním korespondentem pro Morning Post na Balkáně, Rusku, and v Paříži. Roku 1908 se přestěhoval do Londýna.

Jeho povídky mnohdy odráží zvyky a postoje edwardiánské společnosti, na kterou nahlížel satirickým pohledem jejího vlastního člena. Jde o umě vypilovaná dílka epigramatického charakteru. Často se zabývají původy krutosti a surovosti lidí a jejich rozuzlení bývá postaveno na překvapivém zvratu v samotném závěru. Saki zemřel ještě poměrně mlád ve francouzských zákopech roku 1916.

Léčba neklidem

Humoristické povídky s vtipnou a překvapivou pointou, v nichž se střídá duchaplný salonní humor s prvky recese a černé grotesky. Společným rysem těchto povídek je břitká satira a humor, který si bere s jemnou ironií na mušku společenské mravy, charakterové vlastnosti a politické názory typicky britského ražení. Řada povídek čerpá z groteskních životních situací, většina je však přes veškerou ironii a humor naplněna smutkem nad komedií, kterou většina lidí celý život hraje, aby si zachovala zdání osobní důstojnosti a společenskou prestiž.

Saki

Léčba neklidem

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© František Vrba - heirs c/o DILIA, 2014

© JHuslík, 2014

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87808-58-0

Obsah

Léčba neklidem

REGINALD

REGINALDŮV VÝLET SE ZPĚVÁČKY

MLČENÍ LADY ANNY

MYŠ

Z LETOPISŮ CLOVISOVÝCH

ESMÉ

KOCOMOUR

TYGR PANÍ PACKLETIDEOVÉ

POZADÍ

LÉČBA NEKLIDEM

SREDNI VAŠTAR

ZTRACENÉ BATOLE

KLID A MÍR VENKOVA

TAJNÝ HŘÍCH SEPTIMA BROPA

BESTIE A NADBESTIE

VLČICE

KANEC

BROUK

OTEVŘENÉ DVEŘE

PAVUČINA

CHVILKA KLIDU

SCHARTZ-METTERKLUMOVA METODA

SESTŘENKA TERKA

BYZANTSKÁ OMELETA

VŮL, KTERÝ MĚL STÁNÍ

NEVHODNÁ POHÁDKA

HARABURĎÁRNA

DOBRODĚJKA A ŠŤASTNÝ KOCOUR

HRAČKY MÍRU

ZKOUŠKA GÉNIA

HRAČKY MÍRU

LOUISA

VLCI Z ČERNOHRADU

HOUSKA NA KRÁMĚ

BERTÍKŮV ŠTĚDRÝ VEČER

VAROVÁNÍ

VETŘELCI

CANOSSA

MAREK

ŽIVOT V OHRADĚ

BÝK

MORLVERA

SEDM KONVIČEK

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

REGINALD

REGINALDŮV VÝLET SE ZPĚVÁČKY

„Nikdy,“ napsal Reginald svému nejmilejšímu příteli, „nebuď průkopníkem. Ranní ptáče všecko odskáče a osudem prvních křesťanů jsou nejtlustší lvi.“

Reginald svým způsobem průkopníkem byl.

Nikdo jiný z jeho rodiny neměl vlasy hrající do tiziánova ani hravý smysl pro humor. Zato měli na stole vždycky vázu s petrklíči.

Z toho plyne, že nikdy nechápali Reginalda, který chodil pozdě k snídani, oždiboval topinku a vyjadřoval se neuctivě o všehomíru. Rodina pojídala kaši z ovesných vloček a věřila všemu, dokonce i předpovědi počasí.

Proto si rodina oddychla, když se farářova dcera ujala úkolu Reginalda převychovat. Jmenovala se Amabela; to byla jediná výstřednost, kterou si farář dovolil. Amabela byla považována za krasavici a intelektuálku; nikdy nehrála tenis, a říkalo se o ní, že přečetla Maeterlinckův Život včel. Když člověk v malém venkovském hnízdě nehraje tenis, a nadto čte Maeterlincka, patří nezbytně mezi intelektuály. Kromě toho byla dvakrát ve Fécampu, aby pochytila správnou francouzskou výslovnost od Američanů, kteří tam tráví léto. Měla tedy dostatečnou znalost světa, jakou je možno pokládat za užitečnou při jednání se světákem.

Z toho důvodu si rodina gratulovala, když se Amabela ujala převýchovy jejího svéhlavého člena.

Amabela zahájila operaci tím, že svého nic netušícího žáka pozvala na svačinu do farní zahrady; věřila totiž na zdravý vliv přírodního prostředí, neboť nikdy nepoznala Sicílii, kde je tomu jinak.

A jako každá žena, která kdy kázala nutnost pokání vzpurnému mladíkovi, zdůrazňovala mu hříšnost planého života, jež se vždycky zdá daleko skandálnější na venkově, kde lidé vstávají se skřivánkem, aby se podívali, jestli se jim přes noc neurodila nová jahoda.

Reginald jí připomněl biblické polní kvítí, kteréž nepracuje aniž přede, a přece ani Šalamoun ve vší své slávě nebyl oděn tak skvěle jako ono.

„Ale to pro nás není příklad k následování,“ zalapala po dechu Amabela.

„Bohužel si to nemůžeme dovolit. Kdybyste jen věděla, co z toho mám nesnází, když se snažím vyrovnat se polnímu kvítí v jeho umělecké prostotě!“

„Jste opravdu nezřízeně ješitný na svůj zevnějšek. Řádný život je neskonale důležitější než to, jak vypadáme.“

„Souhlasíte tedy se mnou, že jsou to dvě nesmiřitelné věci. Právě tak se nedá smířit řádný život s živým řáděním.“

Amabela si začala uvědomovat, že sama rozhodnost vždycky k vítězství nestačí. S odvěkou houževnatostí svého pohlaví tedy zanechala frontálního útoku a jala se zdůrazňovat svou práci mezi farníky, ve které jí nikdo nepomáhá, svou duševní osamocenost a svoje nesnáze a v pravou chvíli vyrukovala s jahodami se šlehačkou. Poslední argument na Reginalda zřejmě zapůsobil, a když mu jeho preceptorka navrhla, aby zahájil činorodý život tím, že jí pomůže dohlédnut na výroční výlet bukolických dítek z místního sboru chrámových zpěváčků, oči se mu zaleskly nebezpečným nadšením člověka právě obráceného na víru.

Reginald však zahájil činorodý život sám a bez Amabely. Ani nejctnostnější ženy nejsou obrněny proti rose v trávě, takže Amabela ulehla s nastuzením. Reginald v tom spatřil zásah Prozřetelnosti; celý život snil o zrežírování výletu chrámových zpěváčků. Se strategickým přehledem zavedl své plaché svěřence s ostříhanými makovičkami k nejbližší říčce, dovolil jim koupat se a pak se usadil na jejich odložené šatstvo a pohovořil s nimi o jejich bezprostřední budoucnosti, která měla podle jeho rozhodnutí záležet v bakchantském průvodu městečkem. Předvídavost mu vnukla, aby pro tu příležitost opatřil zásobu plechových píšťalek, ale objev kozla v blízkém sadu doplnil plán skvělým dodatečným vnuknutím. Vysvětlil svým svěřencům, že správně by měli být oděni v panteří kůži, ale za daných okolností dovolil vlastníkům pokaňkaných kapesníků, aby se přioděli jimi, což také vděčně učinili. Vzhledem k nedostatku času si Reginald uvědomil, že své třesoucí se neofyty nestačí naučit žádné hymně na počest Bakchovu, a tak je vypravil na cestu se známější, i když méně příhodnou hymnou abstinentní. Koneckonců, poznamenal, záleží na duchu, v jakém je věc míněna. Podle osvědčené etikety dramatických autorů o premiérách zůstal diskrétně v pozadí, zatímco procesí s nesmírným ostychem a kozlem vykročilo truchlivě k městečku. Zpěv odumřel dávno před tím, než průvod dorazil na hlavní třídu, ale žalostné kvílení píšťalek vylákalo obyvatele na zápraží. Reginald tvrdil, že něco podobného viděl v obrázkových knihách, obyvatelé však nic podobného neviděli nikdy v životě - a také to otevřeně prohlašovali.

Rodina Reginaldovi nikdy neodpustila. Neměla prostě smysl pro humor.

MLČENÍ LADY ANNY

Egbert vešel do prostorného, spoře osvětleného salónu s výrazem muže, který si není jist, vstupuje-li do holubníku mezi holubice nebo do továrny na bomby, takže je připraven na obě eventuality. Malá domácí šarvátka nebyla od oběda dosud dobojována a teď šlo o to, do jaké míry je lady Anna v náladě obnovit nepřátelství nebo na ně zapomenout. Její póza v lenošce u čajového stolku působila strojeně a strnule; skřipec Egbertovi v šeru prosincového odpoledne příliš nepomohl postřehnout její výraz.

Ve snaze prolomit případný led Egbert poznamenal, jaké ten soumrak v člověku vyvolává zbožné myšlenky. Zvykli si s lady Annou, že jeden z nich přišel s tímhle objevem každého zimního i pozdě podzimního odpoledne, vždycky mezi půl pátou a šestou hodinou; patřilo to už k jejich manželství. Neexistovala na to žádná uznávaná odpověď a lady Anna taky nijak neodpověděla.

Don Tarquinio se protahoval na perském koberci a vyhříval se u krbu se svrchovaným nezájmem o případnou rozmrzelost lady Anny. Jeho rodokmen byl právě tak bezvadně perský jako ten koberec, na kterém ležel, a jeho načepýřená hříva dosahovala pyšné slávy druhé zimy kocouřího života. Sluha, jenž měl zálibu v renesanci, ho pokřtil jménem don Tarquinio. Egbert s lady Annou sami pro sebe by mu určitě říkali Chlupáč, nebyli však nijak paličatí.

Egbert si nalil čaje. Poněvadž se z ničeho nedalo soudit, že by mlčení ze své iniciativy prolomila lady Anna, vzchopil se k dalšímu hrdinskému náporu jako útočící ledoborec.

Moje poznámka při obědě měla ryze akademický význam,“ oznámil. „Zdá se, že jí přikládáš zbytečně osobní smysl.“

Lady Anna setrvala za ochrannou hradbou mlčení. Ochočený hejl líně vyplnil pauzu melodií z Ifigenie na Tauridě. Egbert ji okamžitě poznal, poněvadž jinou melodii hejl zahvízdat neuměl a do jejich domácnosti se dostal s reputací, že právě tuhle melodii zahvízdat umí. Egbert i lady Anna by byli dali přednost něčemu z Královského gardisty, své oblíbené opery.

V názorech na umění měli podobný vkus. Oceňovali v něm poctivost a srozumitelnost, například obrazy s jasně patrným obsahem, vydatně zdůrazněným jejich názvem. Válečný oř bez jezdce, se zřejmě pocuchaným postrojem, klopýtající do hradního nádvoří plného bledých omdlévajících žen a označený pod obrazem slovy „Zlá zpráva“, jim zřetelně vnukal dojem nějaké vojenské pohromy. Chápali, co chtěl malíř divákovi sdělit, a mohli to vysvětlit svým přátelům matnějšího intelektu.

Mlčení pokračovalo. Rozmrzelost lady Anny zpravidla nabývala artikulovaného výrazu a projevovala se značně výřečně po čtyřech minutách úvodní odmlky. Egbert se chopil konvičky s mlékem a nalil část jejího obsahu do misky dona Tarquinia. Protože už miska byla plná až po okraj, mléko nepěkně přeteklo. Don Tarquinio přihlížel s překvapeným zájmem, který přešel v okázalou netečnost, když na něj Egbert vznesl apel, aby trochu rozlitého mléka vypil. Don Tarquinio byl připraven sehrát v životě mnoho rolí, ale role vysavače koberců k nim nepatřila.

„Nezdá se ti, že se chováme trochu pošetile?“ zahlaholil Egbert bodře.

Jestli s ním lady Anna souhlasila, nedala to nijak najevo.

„Připouštím, že chyba byla částečně na mé straně,“ pokračoval Egbert s vyprchávající bodrostí. „Koneckonců jsem jenom člověk. Zřejmě zapomínáš, že jsem jenom člověk.“

Zdůraznil svou lidskost, jako by se bránil nepodloženému nařčení, že má něco ze satyrských forem, ve kterých prvky lidské ustupují prvkům kozlím.

Hejl znovu zapěl svou melodii z Ifigenie na Tauridě. Egbert začal poklesávat na duchu. Lady Anna se čaje nenapila. Třeba jí není dobře, napadlo ho. Jenomže když lady Anně nebylo dobře, obvykle o tom nemlčela. „Nikdo neví, co zkusím se špatným trávením,“ byl jeden z jejích oblíbených výroků. Nedostatek vědomostí o jejím trávení však mohl vyplývat pouze z nedostatečné vnímavosti posluchačů, neboť množství informací, jehož se jim v té věci dostalo, by bylo vystačilo na celou monografii.

Zřejmě tedy nešlo o to, že by lady Anně nebylo dobře.

Egbert si začal myslet, že se s ním nejedná dost rozumně, a přirozeně začal ustupovat.

„Připouštím,“ prohlásil, zaujímaje na koberci před krbem tak centrální postoj, jak mu jen byl don Tarquinio ochoten dovolit, „že je to možná moje vina. Jestli to tím mohu nějak napravit, jsem ochoten začít lepší život.“

Nejasně mu kmitla hlavou pochybnost, jak to vůbec dokáže. Pokušení na něho ve středním věku přicházelo jenom nesměle a bez naléhavosti, asi tak jako opomíjený řeznický učedník, který v únoru požádá o vánoční dárek jenom z toho pramálo nadějného důvodu, že nedostal nic v prosinci. A že by pokušení někdy podlehl, to mu připadalo právě tak nepředstavitelné, jako že by si někdy koupil nějaký ten zánovní rybí příbor nebo kožešinové boa, které jsou dámy v tísnivé finanční situaci nuceny nabízet prostřednictvím novinových inzerátů po celých dvanáct ročních měsíců. Stejně však v jeho nevyžadované rezignaci na potenciální tajné prostopášnosti bylo cosi impozantního.

Jenomže lady Anna nijak nedala najevo, že by jí to zaimponovalo.

Egbert se na ni nervózně zadíval skly skřipce. Podlehnout s ní v dialogu pro něj nebylo nic nového. Podlehnout však v monologu, to byla novinka, a pokořující.

„Půjdu se převléci k večeři,“ oznámil hlasem, který chtěl zabarvit odstínem přísnosti.

Poslední záchvat slabosti ho u dveří přiměl k dalšímu apelu.

„Nejednáme vážně hloupě?“

Blázne!, poznamenal v duchu don Tarquinio, když se za ustupujícím Egbertem zavřely dveře. Pak zvedl sametové přední tlapky a lehce vyskočil na knihovnu právě pod hejlovu klec. Vzal tak ptákovu existenci zdánlivě poprvé na vědomí, ale ve skutečnosti se řídil zralou a přesnou rozvahou, dlouho promýšlenou teorií akce. Hejl, který se rád považoval za hotového despotu, se najednou schoulil na třetinu svých normálních rozměrů. Pak začal bezmocně bít křídly a pronikavě pípat. Stál bez klece sedmadvacet šilinků, lady Anna však nijak nezasáhla. Byla už dvě hodiny mrtvá.

MYŠ

Theodorich Voler byl vychován od útlého dětství až po hranice středního věku milující matkou, jejíž hlavní starostí bylo, aby syna uchránila před tím, čemu říkala drsné skutečnosti života. Když zemřela, zanechala osiřelého Theodoricha ve světě, jehož skutečnost se tím nijak nezměnila a který se ukázal dokonce daleko drsnější, než Theodorich pokládal za nutné. Člověku s jeho letorou a vychováním přinášela i prostá cesta vlakem spoustu drobných nepříjemností a rozladění, a když se jednoho zářijového dopoledne usadil v kupé druhé třídy, byl rozrušen a všecek nesvůj. Vracel se z návštěvy na malé venkovské faře, jejíž obyvatelé rozhodně nebyli žádní hrubiáni ani zhýralci, vedli však domácnost s onou nedbalostí, jaká přivolává pohromy. Zapomněli mu řádně objednat bryčku s poníkem, která ho měla dopravit na nádraží, a když nadešel čas k odjezdu, čeledín, jež měl s kýženým vozidlem předjet, nebyl k nalezení. Nedalo se nic dělat, Theodorich byl nucen s němou, ale velmi naléhavou nechutí přiložit společně s farářovou hnout poníka, přičemž bylo třeba tápat po špatně osvětlené kůlně, které říkali stáj a která podle toho taky zaváněla - až na některé kouty, kde to páchlo myšinou. Theodorich se sice myší doopravdy nebál, řadil je však k drsnějším skutečnostem života a měl za to, že Prozřetelnost při troše mravní odvahy mohla už dávno poznat, že myši nejsou pro svět nepostradatelné, a stáhnout je z oběhu. Když vlak vyjížděl ze stanice, obvinil se Theodorich ve své nervózní obrazotvornosti, že z něho táhne slabý stájový pach a že mu snad utkvělo pár plesnivých stébel na zpravidla dobře vykartáčovaném obleku. Naštěstí jediná spolupasažérka v kupé, dáma přibližně stejného věku s ním, jevila spíš sklon k dřímotě než ke zkoumavým pohledům; vlak měl zastavit asi za hodinu až na konečné stanici a vagón byl onoho staromódního typu, u něhož nejsou kupé spojena chodbičkou, takže bylo pravděpodobné, že Theodorichovo polosoukromí nenaruší už žádní další spolucestující. Přesto však vlak sotva dosáhl normální rychlosti, když si Teodorich váhavě, leč naléhavě uvědomil, že není s podřimující dámou sám - ba že není sám ani ve vlastních šatech. Teplý lezavý dotek na kůži mu prozradil nevítanou a krajně protivnou, neviděnou, ale důrazně pociťovanou přítomnost zbloudilé myši, které patrně vklouzla do svého nynějšího úkrytu během epizody se zapřaháním poníka, kradmé podupávání, oklepávání a nazdařbůh mířené štípance nedokázaly vetřelkyni vypudit. Řídila se zřejmě heslem: Vždy vzhůru a výš! Zákonitý obyvatel šatů se tedy opřel o podhlavník a snažil se rychle vymyslet nějaký způsob, jak s podnájemnicí skoncovat. Nedovedl si představit, že by měl ještě celou hodinu strávit ve strašlivé funkci noclehárny pro toulavé myši (fantazie mu už přinejmenším zdvojnásobila počet účastnic toho cizáckého vpádu). Zároveň však ho vlezlé trýznitelky nemohlo zbavit nic méně drastického než částečné odložení oděvu, a už jenom při pomyšlení, že by se měl svlékat v přítomnosti dámy, byť i za tak chvályhodným účelem, mu zčervenaly ušní lalůčky palčivým studem. Jakživ se nedokázal přimět, aby před příslušnicí krásného pohlaví odhalil třeba jen svoje hedvábné ponožky. A přece jen - dáma v tomhle případě podle všeho zdravě a tvrdě spala, kdežto myš se zřejmě pokouše-la vtěsnat do několika minut krušné námahy celý rok vandrování. Je-li něco pravdy na teorii o stěhování duší, tahle myš byla určitě v minulém převtělení členkou horolezeckého klubu. Občas samou horlivostí ztratila oporu a o nějakého půl coulu sklouzla, a potom z leknutí nebo ještě spíš ze vzteku vždycky hostitele kousla. Theodoricha to dohnalo k nejodvážnějšímu činu za celý jeho život. Zardívaje se jako červená řípa a nespouštěje zmučený pohled z dřímající spolupasažérky, rychle a nehlučně přivázal cípy svého cestovního plédu k věšákům po obou stranách vagónu, takže kupé rozdělil solidní oponou. V takto improvizované úzké šatně se s horečným spěchem jal vyprošťovat - sebe částečně a myš úplně - z tvídových a polovlněných obalů. Když vysvobozená myš divoce hupla na podlahu, povolily i oba uvázané cípy plédu. Zástěna spadla s plesknutím, při kterém stydla krev v žilách, a probuzená dáma skoro zároveň otevřela oči. Theodorich téměř ještě rychleji než myš skočil po spadlém plédu, zahalil se do jeho řasnatých záhybů až po bradu a zhroutil se do nejvzdálenějšího kouta kupé. Krev mu hučela a tepala v hrdle i v žilách, zatímco němě čekal, až dáma zatáhne za šňůru záchranné brzdy. Dáma se však spokojila s mlčky upřeným pohledem na podivně zahaleného společníka. Co asi všechno viděla, vrtalo Theodrichovi hlavou, a vůbec, co si proboha musí myslet o téhle jeho maškarádě?

„Nejspíš jsem se nachladil,“ pokusil se zoufale o vysvětlení.

„To mě opravdu mrzí,“ odvětila dáma. „Zrovna jsem vás chtěla požádat, jestli byste neotevřel okno.“

„Bude to asi malárie,“ dodal Theodorich a zlehka zadrkotal zuby, právě tak ze strachu jako na podporu své teorie.

„Mám v příruční tašce trochu koňaku, kdybyste mi ji laskavě sundal,“ nabídla mu jeho společnice.

„Ani za nic já totiž, já proti tomu nikdy nic neberu,“ ujistil ji s plnou vážností.

„To máte asi z tropů, ne?“

Theodorich, jehož znalosti tropů se omezovaly na bedýnku čaje, kterou každoročně dostával darem od jednoho strýce z Cejlonu, pocítil, že ho opouští i malárie. Co kdybych se pokusil, napadlo ho, přiznat se k pravému stavu věcí po troškách?

„Máte strach z myší?“ zeptal se a cítil, že pokud možná ještě víc rudne v obličeji.

„Ani ne, ledaže by jich byla celá hejna, jako těch, co sežraly biskupa Hatto. Proč se ptáte?“

„Jednu jsem teď právě měl v šatech,“ ozval se Theodorich hlasem, který sám vůbec nepoznával. „Bylo to strašně nepříjemné.“

„To bych řekla, zvlášť jestli nosíte šaty těsné,“ poznamenala dáma. „Ale myši mají na pohodlí svérázné názory.“

„Musel jsem se jí zbavit, dokud jste spala,“ pokračoval Theodorich a pak s polknutím dodal: „Právě při tom jsem se dostal do téhle situace.“

„Ale vytřepáním jedné myšky se snad člověk nenachladí?“ zvolala dáma s frivolností, která Theodorichovi připadala odporná.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Léčba neklidem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.