Václav Vlk

Kdo rád jí, ať zvedne ruku

vydal Jonathan Livingston, s.r.o.

v Praze 2013

1. elektronické vydání

epub ISBN 978-80-87835-26-5

mobi ISBN 978-80-87835-28-9

Kapitola 1

Nevykládejte mi nic o zlatých talířích! Když vidíte, z čeho je udělanej talíř, máte malou porci!

Terry Pratchet: Kuchařka stařenky Oggové. Z této knížky, vydané nakladatelstvím Talpress si dovolím i v dalších kapitolách citovat. Za povolení citace poděkování pro Vlastu Talaše a za geniální překlad Janu Kantůrkovi.

Já jím rád. Já se nestydím za to, že rád jím. Já nejsem a už ani nebudu vychrtlá modelka a nebo reklamou zblblá anorektička. Já jsem normální jako většina z nás. Děsně rád jím i když se mi to kdekdo snaží rozmluvit.

Moje žena říká, že je to u mne podmíněný reflex vzniklý v dětství, protože když STB odvedla tatínka do kriminálu, tak nám souzi sebrali také všechny peníze, takže nebylo na jídlo. Je to možný, já dodneška kupuji jídla o něco víc, než by bylo skutečně nutné.

Tehdejší nedobrovolná redukční dieta na mně asi zanechala svoje následky. I když hodný lidi byli i tenkrát a paní Černá - pražská Němka jak poleno - co pracovala ve školní jídelně vždycky říkala „Fenóšek, fsala si toprá polifek. Apys mněl sila!“ A neříkala to jenom mně, ale i všem kamarádům a kamarádkám, co toho neměli moc do huby, protože jejich tatínek seděl v base nebo byl nasazen u pétépáků, případně mu soudruzi nandali takový zemědělský dodávky, že to nešlo splnit. A nebo platil dluhy, co mu zbyly, když mu bolševici sebrali krám, ale jemu nechali zaplatit zásoby. Takže nás takových na té předměstské škole bylo dost. I tichounká spolužačka Anička Srpová ze statku, co byla z toho trápení, co jejímu tatínkovi komunisti vyváděli, vždycky až skoro průsvitná. A moc se mi líbila.

Ovšem daleko největší zájem než o holky jsem měl v tomhle věku třeba o „rajdu“. Tedy rajskou omáčku, ke které jsem dokázal sežrat - a nejen já ale i další kluci - i dvacet knedlíků. Jak to ty kuchařky dělaly nevím, ale knedlíků bylo vždycky dost. (Samozřejmě s jedinou porcí masa, asi tak pětidekovou).

A protože nouze naučila Dalibora housti, naučil jsme se jíst kdeco. Na Slovensku o prázdninách jsme jídávali coby děti neuvěřitelnou kombinaci. Halušky na sladko s malinami nebo lesními jahodami. Anebo třeba slaninu s teplým chlebem. V horkých letních dnech jsme chodili na salaš pro žinčicu a cestou zpět do hájenky z bandasky upíjeli. Výsledky byly nasnadě.

Ve zralém věku mi pak tchyně, původem z balkánské vesnice, vařila „bjal bob“, tedy polévku z bílých fazolí, do které se mohly přidávat kousky masa, třeba vepřového kolena. Moc dobrý!! A když se odjedlo to řídký nahoře, protože taková polívka z bobů se vařila zásadně ve velkém hrnci, ten hustý zbytek u dna zbyl jako guláš, pěkně hustý. Vylepšilo se to ještě tím, že se do talíře na fazolový gulášek nakapalo trochu octa, ono to získalo takový šmrnc. A jak to chutnalo s chlebem! To byla pohádka.

Následky ovšem byly strašlivé. Luštěniny jsou prostě luštěniny. S tím nic nenaděláš. Takže když kamarád Andrés vařil doma v Bustar Viejo, v městečku schovaném pod Sierra Gudaramma takzvaný „garvansos“, což jsou takové španělské bobovo-hrachové luštěniny, omlouval následky, které toto jídlo mělo, tvrzením, že kdyby se ty garvansos vařily klasicky Španělsky, tedy v hliněných nádobách na kraji ohniště a ty nádoby by se při vaření otáčely, tak pak by...

„Tak pak by se prdělo stejně!“ pravila jeho žena Anita, neb není typická pokorná Španělka staré generace. Je to sice pravá Španělka, ovšem jako holka vyrostla na Proseku. A bylo po diskusi.

Ale proč jíst ve Španělsku jen garvansos?!? To jsou sice exotický, ale furt jen ňáký luštěninový nafukovadla!

„Co si dát dneska k obědu něco onačejšího? Co třeba takhle šneky?“ zeptal se za jízdy do Barcelony Andrés.

Hlemýždi: Většina lidí se spoléhá na to, že je těchto zahradních škůdců zbaví drozdi a jiní ptáci. V Quirmu je však považují za delikatesu. Většina z quirmských jídel vznikla v průběhu dvacetiletého obléháni kdy se místní obyvatelé projedli celou zoologickou zahradou a pak byli odkázáni na to obracet vlhké kameny a kladivem udeřit do čehokoliv, co se pod nimi pohnulo. Hlemýždi se jedí přímo z ulit. Jak se zdá, existuje něco jako hlemýždí vidlička, ale nedokážu si představit jak by ji takový hlemýžď držel. (Terry Pratchet: Kuchařka stařenky Oggové)

„Šneky né, šneky né,“ řval jsem v autě a napomínal ho, aby koukal na cestu. Protože jsme totiž právě projeli na červenou velikou křižovatku v městě Lerrida. Už když jsme se blížili ke křižovatce, moje žena ze zadního sedadla začala pokřikovat: „Bude červená, bude červená,“ protože Andrés nezpomaloval.

„Červená? Como se dise espaňol červená?“ dumal, ale nohu z plynu nesundal. Za příšerného troubení a řevu a nadávek ostatních řidičů jsme pofrčeli křižovatkou, když tu se Andrés bouchl do čela a zvolal: „Á už vím, červená, jo, jó, - rojo - to jako že se má stát, no jó, no jó," radoval se, že si vzpomněl. My ostatní jsme nebyli červení, ale zelení.

„A teď pro vás mám překvapení, když jste se tak lekli!“ hlaholil radostně. „Zastavíme se na něco specielního.“

Byli jsme pro. Určitě tam budou mít něco, abych si mohl dát panáka. K našemu údivu jsme dojeli k místním jatkům či tržnici či co to bylo a šli do takové obyčejné hospody, no, nic moc. Ve dveřích ovšem stál nějaký dveřník a teprve když se přesvědčil, že si budeme mít kam sednout, nás pustil dál. Hospoda byla plná.

Andrés, který je nejen přítel feministek, ale i práva všech národů Španělska na sebeurčení, katalánsky cosi objednal.

Za chvíli přinesl číšník na stůl... Tři omlácené hliníkové tácy, takové co známe ze závodních kuchyní socialistických fabrik. Na každém z nich miska s něčím, co vypadalo jako silně po česneku vonící majonéza. A na tácech byli skutečně šneci. V ulitách.

Jo, a byly tam taky párátka. Pevná, velká párátka.

Andres vzal do ruky párátko, nabodl šneka ukrytého v ulitě, vytáhl ven, namočil v česnekové majonéze a s labužnickým výrazem jej začal konsumovat. Žaludek mi vyběhl nahoru a dolů. Andres nabodl dalšího šneka a zjistil, že se upřeně dívám na konec toho šnečího tělíčka, na kterém je takový načernalý ocásek či žíla anebo něco. Zřejmě jsem pobledl.

„Nebojte se, to je jen nervová uzlina,“ lhal podle mne Andres jak když tiskne. „Voni jsou ty šneci uvnitř čistý, oni je dají nejdřív vyhladovět, tak se dají na sůl, kde se tou solí ještě dočistí a teprve pak se připravují.“

Hlad je nejlepší kuchař a mít na stole šneky a neochutnat by byla jistě škoda. Váhali jsme, ale pak jsme si každý vzali prvního šneka, s odporem jej namočili v česnekové majonezové omáčce a vstrčili do úst, zatímco Andres nám mezitím vykládal, že ty dnešní česnekové majonézy už nejsou co bývaly, protože dřív se třel ručně česnek s olivovým olejem a dalšími přísadami a dneska se koupí majonéza a smíchá s česnekovou pastou.

Při sledování gastronomického výkladu jsme snědli nejprve jednoho šneka, pak druhého, vono to fakt bylo s tou česnekovou moc dobrý a pak už jsme se cpali a cpali. Šneci po Španělsku jsou fakt výborný! Tedy po katalánsku.

Jíme, lebedíme si, Andres vykládá tajemství přípravy šneků, jak je pak, když už jsou čistí zvenku i vevnitř, hodí do vařící vody...

„Voni je hoděj živý do vařící vody?!?“ nevěřícně třeští oči moje žena. Představa konce ubohých šneků, bratranců těch, které na chalupě vždy v létě po dešti, když jdeme na procházku, odnáší ze silnice do trávy do bezpečí, s ní silně zamávala.

Andres je už dlouho ženatý, a to právě s kamarádkou mojí ženy. Holky spolu chodily do školy. Ví, že musí něco udělat. Anebo říct. Zamyslí se tedy, rukou přejede své vysoké čelo a praví:

„Já myslím, že je předtím asi zastřelej!“

Už jste se někdy dusili šnekem s majonézou? Já jo.

Takže až sem jsme si dočetli a teď je čas přikročit k činům. Protože činy dělají muže. A co dělá muž to většinou určí nějaká žena. Takže na závěr kapitoly si dáme nějaké recepty. Aby z té knížky bylo taky nějaké poučení, jak nás učila paní učitelka češtiny ve škole. Že z přečtené knihy máme mít vždycky nějaké poučení. Podle hesla:“ Co tím chtěl básník říci?“ když se profesor ve Študácíh a kantorech ptá žáka na význam veršů J. Wolkera:

„Stanu se menším,

A ještě menším

Až budu nejmenším na světě...“

Na což je jediná správná odpověď:

„Prosím, básník se chtěl státi trpaslíkem...“

Jedním z nej rozšířenějších jídel s kterými se člověk setká v celém Španělsku je „paella“. Kulinářský barbar by pravil, že je to takové španělské rizoto, ale to je velký omyl. Navíc, co kraj a co kuchař, to jiná „paella" (vyslov „paeja“. )

Španělská paella

Množství je určeno pro 4 osoby doba přípravy je cca 40 min.

Ingredience:

500 g kuřecího nebo králičího masa nebo plodů moře

2 papriky různých barev

2 oloupaná rajčata

1 cibule

2 ks kořenové zeleniny nakrájené na plátky

1 malé balení černých oliv

1 plechovka sterilovaného hrášku nebo kukuřice

1 sáček kořenící směsi Paella „El Avion“ (lze nahradit směsí šafránu, kurkumy a papriky)

400 g rýže

0,8 litru vody nebo vývaru

trocha bílého vína

sůl

pepř

kvalitní nejlépe panenský olivový olej (používáme olivový olej určený k vaření, některé jsou určeny k vaření i smažení, některé pouze k smažení, informace naleznete na štítku)

Příprava:

Na olivovém oleji ve větším nízkém hrnci orestujeme maso (kuřecí, nebo králičí nebo plody moře). Až se maso zatáhne, přidáme na proužky nakrájené 2 papriky různých barev, na kousky nakrájená 2 oloupaná rajčata (nebo použijeme konservovaná oloupaná rajčata), přidáme nahrubo rozkrájenou cibuli a plátky kořenové zeleniny, černé olivy, sterilovaný hrášek nebo kukuřici.

Požijeme li černé olivy, vyvarujeme se řeckých černých oliv, protože mají nezaměnitelné aroma, které by mohlo výrazně ovlivnit chuť a vůni paelly. Něco podobného platí také o laciných černých olivách vyráběných většinou pro Německo a u nás prodávaných v igelitových sáčcích, které jsou většinou strašně přesolené. Do španělské paelly patří kvalitní španělské olivy a nejlepší jsou ty, které se u nás prodávají v malých plechovičkách pod názvem „černé perličky“ od firem Jose Lou nebo Arte Oliva.

Necháme restovat asi 2 minuty, pak přidáme kořenící směs Paella, propranou rýži a vše promícháme a zalijeme buď vodou, nebo vývarem či bílým vínem. Podle chuti osolíme, nebo okořeníme (pepřem, mletou paprikou). Za občasného promíchání přivedeme k mírnému varu a vaříme pod pokličkou asi 5 minut.

Rýže pro paellu

Rýži si můžeme také připravit jako praví latinoamericanos, a to tak, že na pánvi pro paellu, což je prostě veliká hlubší pánev prodávaná často s pokličkou, rýži vaříme buď ve vodě a nebo již rovnou ve vývaru a několikrát, za občasného míchání necháme tekutinu odpařit. Vývar máme mírně teplý a po vyvaření vody jím opakovaně rýži zalijeme.

Polohustou směs pak z hrnce přelijeme na zapékací pánev Paella a v troubě vyhřáté na 170-180 stupňů celsia zapékáme cca 30 minut.

Hotovou paellu servírujeme podle španělského vzoru. Pánev postavíme doprostřed stolu, pokud je s dary moře obložíme nakrájeným citronem. Španělé jsou zvyklí si servírovat sami.

Pokud si ovšem nedáte pokoj a chcete si udělat paellu s „dary moře“ sami, můžete to zkusit podle následujícího receptu. Bude to trošku paella po našem, ale protože Španělsko je vlastně soustátí mnoha samostatných zemí a v každé dělají paellu po svém, můžete tvrdit, že zrovna tahle paella je ta nejsprávnější a nejpravější.

Paella z „darů moře“ zvaných někdy též „květy moře“

Potřebujeme:

400 až 500g kvalitní bílé rýže

600g rajčat

1kg kuřete nebo 12 stehýnek

400g mušlí

300g vepřové ledviny

300g hrášku

6 neloupaných krevet

5 stroužků česneku

2 červené masité papriky

velkou cibuli

1/3 litru masového vývaru

9 lžic olivového oleje na smažení

1 bobkový list

mletý černý pepř

sladká paprika mletá, sůl

Příprava:

Kuře nakrájíme na 12 kousků, vepřovou ledvinu nakrájíme na kostky, mušle důkladně vypereme kartáčkem pod vodou a pořádně opláchneme také krevety. Oboje lze koupit i konservované což je vzhledem k vzdálenosti od moře naší obecné nezkušenosti s mořskými živočichy nejjednodušší.

Na olivovém oleji osmahneme kousky kuřete, osolíme opepříme a vyjmeme. Osmažíme krevety, vyjmeme a smažíme mušle - u čerstvých používáme dále jen ty, které se při smažení otevřou, zavřené vyhodíme.

Tyto osmažené ingredience necháme v teple, třeba v troubě. Dále na osmažený a zesklovatělý česnek a cibulku přidáme hrášek, rajčata a dusíme asi 5 minut, přidáme šafrán, mletou papriku, osolíme a opepříme, přidáme bobkový list.

Rýži můžeme jak bylo u první variace popsáno připravit zvlášť a nebo postupovat tak, že přisypeme syrovou rýži a zalijeme vařícím vývarem, vaříme asi 25 minut, před koncem varu přidáme nakrájenou papriku.

Poté na rýži rozložíme drůbež, mořské plody a kousky ledviny. Přikryté pokličkou necháme v troubě asi čtvrt hodiny zapéct.

K paelle mnoho Španělů přikusuje bílý chléb. Ten ostatně přikusují prakticky ke každému jídlu všechny středomořské národy. A když jedí mezi sebou, Španělé stejně tak jako Bulhaři nebo Řekové a další národy, bílý chleba, který nesmí chybět na žádném stole, často při jídle trhají místo krájí.

U mnoha receptů v češtině na paellu najdeme tvrzení, že k paelle popíjíme bílé víno. To je ovšem s prominutím pitomost. Bílé víno až na výjimky není zrovna silnou stránkou vinařství Španělska. Takže jej používáme pouze jako přídavek a k pití pijeme jako všichni Španělé Vino Tinto, tedy červené víno. Vynikající víno je z oblasti Rijocha.

A levnou a dobrou paellu mívají v restauracích u nákupních středisek - hypermercados, což jsou naše „supermarkety“, jejich „supermercado“ jsou takové spíše sámošky.

A teď něco delikatesního, co jsem se naučil jíst také ve Španělsku. Španělsko bylo zemí ryb, kde ryby byly pokrmem chudých, ale dnes je vše jinak. Ryba je relativně drahá. A zachází se s ní s úctou.

A tak si ukážeme rychlý recept na přípravu lahůdkového lososa.

Syrový losos s koprem

200-300 g čerstvého lososa

200 ml kvalitní whisky(na skotský způsob) nebo panenský olivový olej (na španělský způsob)

čerstvý kopr

hořčicová omáčka nebo jemná hořčice Tousty

Postup:

Filety z čerstvého divokého lososa (ale postačí i čerstvý z obchodu) nakrájené na tenké plátky a vložíme do porcelánové misky. Zalijeme whisky nebo skutečně kvalitním panenským olivovým olejem, přidáme čerstvé snítky kopru a necháme několik hodin marinovat v chladu. Je li záruka, že losos byl čerstvý, lze jej ponechat v marinádě přes noc - či lépe celý den na večerní posezení.

Dostatečně marinovaného lososa položíme na mísu tak, aby každý plátek byl zvlášť, ozdobu zajistí snítky kopru.

Podáváme s toustovým bílým chlebem nebo kvalitní bagetou. Ochutit je možno před konsumací posolením kamennou solí, vhod přijde někomu i hořčičná omáčka. Ve španělském vedru konsumujeme chladné, prakticky rovnou po vyndání z lednice. K lososu po Španělsku pijeme červené víno nebo španělskou pálenku Soberanbo.

Kdo může, koupí si ve Španělsku sušenou šunku Jamón, která se prodává v obchodech nazvaných Museo de Jamon, ale není to žádné museum, je to jen speciální obchod. A pokud už máte plné zuby toho jíst k šunce nebo grilovaným kuřatům, která se všude prodávají a jsou relativně levná, jen bílý chleba, udělejte si bramborový salát po Španělsku, k čemuž můžete použít tu nejlevnější šunku „jamon“ což zvládnete i v turistickém „studiu“.

Španělský bramborový salát

Ingredience:

1 kg nových brambor,

8 plátků španělské šunky osmahnutých a rozdrobených na kousky (lze nahradit pršutem a nebo i naší šunkou nakrájenou na malé kousky),

1 jablko,

50 g černých oliv,

1 červená cibule,

1/4 hrnku bílého vinného octa,

3 lžíce olivového oleje,

2 stroužky česneku,

sůl a pepř podle chuti

Příprava:

Brambory uvařte v osolené vodě, ale tak, aby se nezačaly rozpadat. Slijte. Po vychladnutí je nakrájejte podélně na měsíčky.

Na marinádu smíchejte ocet, olej, nadrobno pokrájený česnek, sůl a pepř. Jednu lžíci marinády odložte stranou a zbytek nalijte na bramborové kousky, rozložené na velké ploché míse nebo pečícím plechu. Přikryjte a uložte asi na 30 minut do lednice marinovat.

Vyndejte brambory z lednice a naaranžujte je na talíř. Jablko, olivy i cibuli nakrájejte na malé kousky a společně s kousky slaniny je vmíchejte do zbývající marinády. Směsí přelijte brambory.

Španělská šunka Jamon:

Tuto šunku, podobnou šunce „pršut“, kterou známe z Chorvatska a Slovinska, ve Španělsku prodávají, jak již bylo řečeno v obchůdcích nazvaných „Museo de Jamón“. Největším uměleckým zážitkem a silně působícím vjemem je tam pohled na desítky zavěšených šunek-kýt. A pak potěšení z umění místních řezníků, kteří před vámi vybranou sušenou šunku krájí z celé kýty upevněné v dřevěném držáku ručně přeostrým nožem.

A až si ji půjdete koupit, pamatujte, že nejlepší a nejdražší je ta šunka, která je z černých prasat, živících se žaludy a žijících polodivoce na rozlehlých španělských pláních zalitých sluncem. Tam, ve velikých travnatých ohradách oplocených kamennými zídkami se skupinkami remízků s duby, se toulají polodivoce, žijí téměř svobodně a jistě že zdravě a nízkokaloricky. A právě z nich pochází ta pravá španělská sušená šunka.

Kapitola 2

Animálno nad mozkem lehce vítězí

„Nuže, začněme prvním mlskem, který by mohl být i posledním, pokud se jeho přípravě nevěnuje skutečně maximální pozornost... “ (Kuchařka stařenky Oggové - Terry Prachett)

Nedávno jsem dostal mailem takový obrázek. Kreslený. Je na něm vidět mladého studenta, jak sedí u pracovního stolu zavaleného učebnicemi, zadumaně hledí před sebe a vedle hlavy má dva obláčky. Na jednom z nich je malý anděl a říká studentovi: „Učit se, učit se, učit se.“ No a na druhé straně je druhý obláček, na něm čert a vykřikuje... Jak bych to jen napsal, aby se to nemuselo číst po dvaadvacáté hodině...á, už vím: „Fuck! Fuck! Fuck!“ (tedy na tom obrázku to někdo napsal česky).

V zásadě však tento zdánlivě nemravný a nekorektní obrázek plně vystihuje podstatu našeho života. Souboj mezi první signální soustavou a druhou signální soustavou. Tedy mezi vědomím a podvědomím. Mezi animálnem a myšlenkou.

První signální soustava je, ač to krasoduchové nechtějí přiznat, nadřazená. Bude-li mít onen mladík možnost dělat do sytosti, to co mu radí čert, bude to dělat tak dlouho, až z toho skoro zcepení. Což ovšem nemusí zase být jó tak dlouho, jak by mohly dosvědčit mnohé dámy. No a teprve potom dojde na to učení.

Animálno totiž nad mozkem lehce vítězí. A tak je známo, že člověk se neudusí, i kdyby se sebedéle pokoušel zadržet dech. Dýchat člověk musí pořád. Dokud dýchá. Tedy žije. Předávat svoje chromozomy je každý z nás také nucen silným pudem, který s námi dělá divy.

Jak a kam patří pud, který nutí člověka dělat něco, aby neumřel hlady, sice přesně nevím, ale co vím, že silný je taky. A je v nějakém tajném vztahu k tomu pudu nutícímu nás k předávání genetické informace. Jak se odborně říká pudu rozmnožovacímu. Což má vliv na lidi, zvláště v mladém věku. A co dělají jako mladí velice rádi. A tam někde je ten vztah. Protože jak začne polevovat množitelský pud, nastupuje vždycky pud žrací.

Takže jsme i v naší chalupářské vesnici přecházeli různými obdobími. Od období, kdy se po jednom vydařeném večírku, plném zpěvu, znějících kytar a dobrého...ééé, no tedy prostě vína, položila jistá nejmenovaná dáma jisté jmenované Květě, v jejichž baráku se „mýdan“ pořádal zásadní dotaz, (slovo - mýdan - používám již od mládí, protože vím, že podle češtinám a buditelů je v lidové mluvě nevhodné nahrazovat tvrdé „y“ výrazem „ej“, takže „mejdan" ne, ale „mýdan“ ano.)

Dotaz to byl poměrně jednoduchý. Vzala si Květu stranou a tiše pravila: „Hele, Květuš, nenašla si tady někde válet holčičí spoďáry? S kytičkama?“ Dodala. „A už byly takový mírně jetý“ upřesnila. Kalhotky se našly, protože u nás se nekrade. U nás se kalhotky nikdy nekradly. Co jiného se s nima dělalo, tak to byste museli tohle číst až po 22 hodině. A v Leu a ne na Psu.

Ovšem doba se pohnula, abych nepoužíval obnošené „čas oponou trhnul“. Prostě jsme mírně zestárli. Původně jsme jistojistě věděli, že při zpěvu písní silně vyprahne v ústech, takže je potřeba se napít, posléze jsme však přišli na to, že taky pěkně vyhládne. A hladovej mužskej... No znáte to dámy!

Na extra laskominy se bohužel jaksi nedostávalo. Je pravda, že se prodávala za 5.- Kč „chatka“ tedy sovětský krab, který jsem naposledy viděl, tedy skoro tu samou krabičku za 350. - Kč. A kaviár byl k mání v usoplených plechovkách s nápisem v azbuce, a největším dodavatelem pro komunistickou „higth society“ byli sovětští okupační oficíři, ale jinak, kde nic - tu nic. Nám to navíc nechutnalo. Ten kaviár.

Leč to neznamená, že bychom nenašli nějaké řešení, abychom potěšili svoje mlsné jazýčky. Nejedli jsme sice žraločí ploutve (zkusil jsem to nedávno, ale nic moc) ani nakládaná vlaštovčí hnízda, ovšem, aby někdo žral nakládaná vlaštovčí hnízda, tak to už skutečně musel být hlad!, ale něco se vždycky našlo.

My jsme na to šli z místních zdrojů. Třeba přes prase. Takže jsme milovali vařený a naložený, česnekem prošpikovaný a v paprikovo-česnekové pastě obalený studený bůček. Škoda, že nevím, jak se to řekne francouzsky! To by znělo určitě exkluzivně. Ale on to není jen tak nějaký bůček. Je to bůček pro labužníky, odborně připravený.

To se koupí nejdřív pořádně prorostlý bůček a dá se uvařit. Fakt ten bůček byl, nerad to přiznávám, lepší za bolševiků, protože to byly prasata ještě tlustý. Dneska je to prasecí kuře, a ne čuník. Když chcete dneska pořádný prasečí, musíte do méně rozvinutých států mimo EU a nebo na jih USA, kde místní Mexičani kašlou na diety a cpou se tlustým vepřovým.

Ovšem před vařením se pořádně, když říkám pořádně, myslím pořádně, prošpikoval stroužky česneku. Úplně nejlepší stroužky dodával Pavel, který mladý česnečky vozil z Moravy a pak dopěstoval na chalupě.

Prošpikovaný bůček se nechal odležet a pak se uvařil. Když se to uvařilo, nechala se ta flákota vychladnout a silně potřela zvenku mletou paprikou s česnekem a nebo ještě s nějakým kořením, dle chuti. Nechalo se v chladu opět odležet a pak se to sežralo. Protože tvrdit, že jsme to snědli, je blbost. My to sežrali. A bylo to báječný.

V době, kdy největší vášně k předávání genetické informace mírně chladnou, ale přesto ještě aspoň doutnají, mají muži na celém světě - tedy aspoň myslím -, v oblibě věci povzbuzující vášeň. Nebojme se to přiznat. Každá generace podlehne něčemu, co zvyšuje mužskou tu, jak se to říká, jo, potenci a vůbec chuť k životu. Za starých dob první republiky se používaly takzvané španělské mušky. To za nás nebylo. Bylo na to nutno jít jinak.

V českém prostředí jsme afrodisiaka nemohli úplně odloučit od pokrmů, vzbuzujících také žízeň. Neboť v pivu život Čechů, tak nějak to říkal, klasik, že?!? Takže na něco na zub jsme nikdy neopomněli, když jsme se pečlivě připravovali v naší chalupářské vesnici pro každovíkendové večerní setkání se zpěvy a vínem. K zpěvu a popíjení jsme pojídali různé laskominky. V zimě se víc pilo víno. K tomu se hodily naložené kyselé rybičky, chleba namazaný škvarkovou pomazánkou a nakrájený na kostičky a tak. A v létě, když jsme měli pivo přímo od pípy, ze sudu v potoce, jsme labužírováli často na „utopencích“. Utopence zná každý vlastenec. Cizinci to neznají. Podle toho se pozná, že to jsou cizáci.

Řeknete-li cizinci, že jste k pivu pojídali „utopence“, a když se podívá dotyčný cizinec neznalý češtiny do slovníku buď omdlí anebo, což je, pokud je to běžným západním tiskem vycvičený čtenář, podle toho co se běžně o Východě píše, bude tomu věřit. A to, že se u nás běžně lidi topěj a pak pojídají. Viz poslední informace jaké má o nás představy nová manželka jednoho z Beatles a nebo autorka Harry Pottera.

Pro toho, kdo neví, co je to utopenec, a taky pro případného překladatele pro zahraniční čtenáře zde vysvětlím. (No abyste se neošklíbali při tvrzení o zahraničních čtenářích, sci-fi povídky mi vyšly v němčině, angličtině, švédštině a dokonce jednu povídku inscenovali jako skeč ve slovenštině a jednu knihu o krbech přeložili do maďarštiny. Aspoň doufám, protože co je tam napsaný nevím, neumím maďarský. Ale na titulu uvedený jsem!)

Takže co je to „utopenec?“ Základem kvalitního „utopence" je kvalitní buřt. Což je, jak říkal i Hašek, jistý problém. Musí být kvalitně masitý, a dostatečně špekový, ale ne tolik, aby to byl „špekáček“, kterýž se hodí spíše k opékání. Kvalitní buřt na koncích nakrojíme, a vložíme do láku z octa a koření a proložíme silně cibulí. Do utopenců patří též pepř. Pepř mletý, nejlépe pytlíkovaný. Množství podle chuti. Náš starosta Milan se s kolegou z chalupy i práce, povoláním odborným asistentem na VŠCHT, tedy s Mirkem, dohodli, že nejlepší je když v tý třílitrovce leží na dně nejméně centimetr mletého pepře. To je účinek zaručený. Pak se to nechá v chladu odležet. Pak se to sní. Drsní jedinci pijí i lák.

V životě existují věci, které jsou, abych tak řekl, naprosto privátní, kdy člověk chce a potřebuje být sám, a věci veřejné, které je vhodné dělat pouze a pouze ve skupině. Mezi skupinové, abych tak řekl radovánky, ba až orgie, patří - ne to co si myslíte, fuj, - ale třeba pojídání syrečků. Anebo konzumování topinek s česnekem. Dech občana i občanky, po požití některé z těchto potravin se stává, dalo by se říci, dramatickým.

Rozmluva z očí do očí mezi někým, kdo jedl česnekovou topinku, a někým kdo nejedl topinku, je prakticky vyloučena.

Taková topinka a nebo utopenci jsou, po pravdě řečeno, silnou otázkou partnerského života. Milovník česneku a cibule, pokud chce býti platným partnerem a plnit případné manželské povinnosti, musí, opakuji musí, bráti na společné mejdany a veselice s sebou svoji partnerku. Protože představa, že by manžel přišel odněkud z hospody a nebo mejdanu, večer vklouzl do pelíšku ke své milované a laškovně ji oslovil: „Miláčku, já jsem tady,“ a ruka šmátralka by hledala obliny a úžlabiny a přitom by mu z huby táhla cibule s octem, u topinek byl cítit česnek i z rukou je sice možná, ale děsivá. No, v každém případě by se sexuální loudil nedočkal jen případného diplomatického zašeptání: „Dnes ne, dnes mne miláčku bolí hlava“, ale uslyšel by děsivé zařvání: „Vypadni! Smrdíš jak cap!“

Proto jsme rádi brávali na mejdany svoje partnerky, což utužovalo naše rodinné vztahy. Když na sebe v posteli funí cibulový dech dva, tak je to sice hrůza, ale dá se to případně, je-li vášeň dostatečná, překonat. Mohu tedy konstatovat, že požírání utopenců, topinek s česnekem, studeného bůčku prošpikovaného stroužky česneku a podobných lahůdek přispělo k utužení nejen kolektivního mužského chalupářského přátelství ale i k rodinné souhře. Skoro nikdo z nás se nerozvedl. A to je dneska co říci. Múzu tedy hrdě hlásat: „Společné pojídání topinek - lepší řešení než manželská poradna!“

Dneska už jsme probrali kdeco dobrého, ale na jedno bych ještě rád vzpomenul. A to na nakládané rybičky. Na sledě v oleji. Nebo v nálevu. Za našeho mládí z Rybeny Holešovice či Tachov. Záhady socialistického hospodářství totiž přinášely na náš stůl přehršle druhů - tím se myslelo za totáče asi tak tři typy - nakládaných rybiček v takových plastikových krabičkách. A to přesto, že Československo bylo vnitrozemský stát. K nám je pak jezdili kupovat občané NDR, tedy přímořského státu, kde se skoro nedaly sehnat. O olejovkách ani nemluvě. Je to divný, ale bylo to tak.

Nebyli bychom to my, abychom se nepokusili vylepšit nálev uvedených sledových řezů. Nejlépe pepřem. Pokud možno hodně pepřem. Aby bylo co při zpěvu nejprve smlsnout a pak zapít.

V každé společnosti a době dojde někdy ke krizi. I ve společnosti věnující se zrovna zpěvánkám a popíjení. O tom by naše generace mohla vyprávět! I nám v naší rekreační vesnici se taková krize nevyhnula. Jednoho dne, za vlahé jarní noci, což u nás v Krušných horách znamenalo, že venku bylo asi tak 3 stupně nad nulou, jsme seděli, zpívali, popíjeli a najednou jsme zjistili, že není co do huby.

Pít co bylo, tyhle otázky už jsme měli vymakaný. Jako kolik je běžná spotřeba rumu a jiných dámských likérů. Ale v nočním dlabanci jsme byli začátečníci. Té noci jsme všechno zblajzli moc brzo! A chuť by ještě byla. Na nějakou mňamku. A nebylo co. Ani přítomné hospodyňky nevěděly, co teď, o Srňské půlnoci, což bylo ve dvě ráno, dělat. Kde honem něco sehnat.

Když už se zdá vše ztraceno, najde se vždy neohrožený hrdina, který vše zachrání. To známe z dřívějška ze sovětských filmů a dnešní americké nás v tom přesvědčení jen utvrzují.

V dramatické pauze po odehrání písničky, když znělo přímo drtivé ticho - rušené jen tím, jak si Věra s Táňou hlasitě vyprávěly o tom, co říkala tamta a co jí na to ta druhá odpověděla, prokládané navíc jen hladovým mlaskáním samců marně pátrajících, kde by se dalo co sežrat, - najednou chemik Mirek vztyčil jeden z prstů, jeden z těch několika málo co mu ještě zbyly. Ťukl se do čela a zařval: „Hahá, já doma něco mám“! A vyrazil do tmavé noci prosvětlované jen miliony hvězd a z dálky od oblak odrazem světel z elektráren, kde pracující plnili plán a aby je v chrupání na noční směně provoz moc nerušil, vypnuli ve tmě odlučovače popílku a filtry, takže údolí od Mostu až po Klášterec zahalila tma, popílek a smrad. Seshora od nás to vypadalo, jako když jsme na ostrově v moři.

Za chvíli se Mirek vrátil a v ruce držel kulatou plastikovou krabičku uvnitř se sledi v láku.

„Kdes to vzal?“ ptala se jeho žena. Též vzděláním chemik. „Měl jsem je schovaný v dílně! Sem je tam zapomněl, jak jsem je dělal! Jak jsem do nich sypal ten pepř. A dával papričky!“

„A kdys to dělal?“

„Éééé... Vo Vánocích. Tedy před Vánocema. Sem je pak zapomněl. V dílně. A teď jsem si na ně vzpomněl“, pravil a odklopil víčko. Začuchal, sebral lžičku co ležela vedle hrnku s kafem, oblíznul jí, zalovil v piksličce, ochutnal a rozzářeně prohlásil:

„Sou dobrý“.

„Šmarjá, nežer to,“ ozval se jakýsi vzdělaný zbabělec. „Vždyť v tom může bej botulín.“

„Jaký botulín? Co je to botulín?“ ozvalo se z druhého rohu. „Botulín je“ pokračoval vzdělanec„ je prudký jed...“

„Ale žádnej botulín tam, nemůže bejt,“ pravil Milan, „podívej toho pepře, co tam je na dně! Ten by všechny botulíny co by se tam objevily, zlikvidoval!“

Mirek mlasknul, olíznul hygienicky lžičku, než jí podal dál se slovy: „Milan má pravdu. Tohle by botulíni nepřežili!“

Po všeobecném ochutnání jsme usoudili i my, že Milan má pravdu a za chvíli už v krabičce nebyly vůbec žádný rybičky. Tudíž tam nemohl být ani botulín. Logický, ne?!?

A od té doby jsme říkali „botulíni" aspoň měsíc naloženým řezům ze sleďů v kyselém nálevu námi vylepšeném a doplněném mletým pepřem. Naší to specielní pochoutkou. Jedli jsme to. Často. A přežili jsme to. Fakt je, že v té době jsme ale vůbec netušili, co všechno hroznýho se může v kdejaký potravině skrývat. A co člověk neví, to srdce nebolí.

A nakonec tu mám, pro mladé i starší dámy, jednu důležitou životní radu. Já ji ovšem nevymyslel. Jen opsal. Od chytřejších.

To asi před půl stoletím vyhlásily jedny americký noviny pro čtenářky anketu s otázkou, jak si nejlépe udržet mužský. A ta odpověď, co vyhrála, tu bych doporučil i svým vnučkám. Kdybych je měl. A ta zní: „Krmte je dobře, ty bestie!"

A aby se ty „bestie“, myšleno z hlediska žen manžel, milenec, „přítel“, případně další milenec, dospívající syn, stárnoucí otec, milovaný pes... Pes ne, pes se taky musí dobře krmit, ale tohle je o jídlu pro lidi. A každé jídlo začíná anebo by mohlo začínat nějakou drobností. Mlskem. Chuťovkou. Prostě něčím lehčím. Dá se říci i předkrmem. Který je ovšem možno v zásadě konzumovat kdykoliv.

Kyselé naložené ryby

(POZOR! Zajistíme, aby v době, až se rybičky rozleží, bylo při ruce dostatek piva.)

Rozpis:

2kg bílé ryby - můžete použít i vánočního kapra a udělat si mňamky do zásoby na dlouhé zimní večery

pepř a sůl

500ml vody

250ml octa

2 lžičky kuliček pepře - bezvadný je barevný, hezky to pak vypadá

2 lžičky kuliček nového koření

2 lžičky hořčičného semínka

4 bobkové listy

1 lžíci cukru

3 cibule 3 mrkve

3 petržele

1 celer

mletý černý pepř podle nátury

pálivé papričky, doporučuji bulharské „rohy“

Příprava jídla:

Ryby omyjte, zbavte šupin, vykuchejte a naporcujte. Šikovné je naporcovat je na podkovy. Porce uložte na 48 hodin do lednice. Pak je znovu opláchněte.

Svařte vodu s octem, nalijte ji na ryby a nechte je dalších 48 hodin odpočívat v chladu. Pak šupináče, - pokud se jedná o kapra - stáhněte z kůže a vyjměte páteř i větší kosti Ostatní bílé ryby většinou není nutno stahovat.

Mezitím připravte kořeněný nálev: ve vodě s octem povařte nakrájenou zeleninu, koření a cukr. Nebo použijte koupený nálev, na zeleninu však nezapomeňte.

Nakrájejte ryby na kostky či proužky, proložte je zeleninou a zalijte nálevem. Pro milovníky ostrého je možno nasypat na dno mletý pepř a mezi rybí maso vložit pálivé papričky

Uložíme v chladu a necháme zrát a rozkládat tak dlouho, dokud máme odvahu. Pokud je dobrý lák, jsou dobře rozložené už po týdnu.

Bulharské čušky - opečené papriky

Pro 4 osoby;

500 gr. sladké čerstvé papriky

skleničku slunečnicového oleje

malou skleničku octa vinného nebo lihového

sůl - jen špetku

případně dva stroužky česneku

Vybereme tenkostěnné a pokud možno rovně do špičky rostlé papriky. Vhodné bývají papriky světlé, k nám dovážené ze Slovenska nebo z Maďarska.

Papriky opečeme. Na Balkáně se čušky opékají většinou na plechu nebo litinové plotýnce položené nad oheň v zahradní kuchyni.

Pokud připravujeme nějakou zahradní párty, můžeme je opéci na grilu anebo v krbu. To má tu výhodu, že zvláštní vůně pečených paprik se nenatáhne do kuchyně. Ale lze je docela dobře opéct i na elektrické plotýnce anebo na plynovém sporáku na litinové plotýnce.

Jakmile se slupka lehce spálí po obvodu celé papriky - přechází rychle do černá - vložíme opečené papriky do mikroténového sáčku a počkáme, až se za chvíli „zapaří“.

Pak oloupeme spálenou slupku a papriky naložíme do marinády. Marinádu vyrobíme podle chuti z oleje - nejlepší je slunečnicový - trochu octa, který může být i vinný, jak jako se to dělá na Balkáně anebo český, pokud jste na něj zvyklí, smícháme s trošičkou vody. Někteří dávají také na plátky napříč nakrájený česnek. Ale nemusí být.

Papriky vložené do kameninové nebo porcelánové misky, postačí i hluboký talíř, dáme do chladu macerovat. Za dvě až tři hodiny jsou čušky akorát. Můžeme je sníst hned, což s většinou stane, ale dají se dát i do zavařovačky a zarexovat a nebo jen zavřít a v chladu vydrží několik dní.

Pojídají se celé, tak že uchopíme papriku za stopku, vylovíme z marinády, necháme okapat a vložíme do úst. Držíme přitom za stopku. Protože se změklá paprika proláklá olejem silně blimbá, je nejvhodnější ji jíst v plavkách. Anebo hodně opatrně!

Sníme i s jaderníkem. Jako příloha je báječný bílý pšeničný chléb. Chleba raději víc než míň. Zbude totiž sósíček.

Varianta II:

Opečeme papriky jak již bylo řečeno. Ovšem nepečeme je nasucho, ale v pekáči na trošce oleje. Opečené je necháme přikryté zapařit a pak je oloupeme. Ručně utřeme česnek s trochou, ale jen trochou soli. Česnekovou pomazánkou potřeme papriky.

Vložíme zpět do pekáče. Polijeme jemně olejem, může být i olivový, octem pokapeme a dáme uležet. Odháníme mlsouny a zrušíme všechny návštěvy. Připravíme dostatek měkkého bílého chleba. Sezveme rodinu a dáme se do toho.

Když jsem přijel prvně v životě do Bulharska, překvapil mne snad nejvíc jogurt. „Kyslo Mljako“ bylo něco, co jsem nikdy neviděl. Tedy viděl, dělala to z čerstvého mléka tchyně a bylo to něco báječného. Ne jako ty děsivé bílé hmoty v kelímkách, po kterých se člověku stočila huba do kornoutu. Bulharský jogurt, tehdy prodávaný pod nahoře uvedeným jménem byl hladký, lahodný a chutnal i mně, který jsem do té doby považoval jogurt za něco, co se musí povinně jíst ve školní družině, pokud není možnost to někam vyhodit.

Bulharský jogurt vědecky prozkoumal v roce 1905, Bulhar Stamen Grigorov a objevil příčinu kvašení bulharského jogurtu. Jsou jí dvě bakterie - lactobacillus bulgaricus a streptokok termophilus. Životodárný produkt prý znají v Bulharsku ještě od dob osídlení thráckými kmeny, jiní zase uvádějí, že jogurt přinesli do Evropy Prabulhaři, a že jej jedli Čingischánovi vojáci. A také se uvádí, že pravým bulharským jogurtem vyléčil prý jakýsi „Turek“ franckého imperátora Ludvíka XI.

No a dneska nás blbne každý den z televize reklama jisté firmy, že její výrobek působí „na zažívání“. A na obrazovce si půvabná dáma významně tře břicho. No, staří Řekové to říkali, takový stav pojmenovávali pregnantněji a drsněji, když prohlašovali, že „žena je tvor se zácpou“.

No, a protože tyhle potíže může mít kde - kdo, řekněme si několik informací o jogurtech:

Pravý jogurt má bílou barvu, hladký povrch a jemnou konzistenci. Když obrátíte kelímek, nevyteče. Když do něj vložíte lžíci, lžíce zůstane „trčet“ a jogurt si zachová stejnou konzistenci.

Výrobci nepoužívají vždy originální kulturu. To podstatně mění zdravé účinky. Ty jsou většinou kombinací různých bakterií, které mění chuť. Jogurt bez lactobacillů pak spíše připomíná mléčný krém. A také nemá žádné zdravotní účinky. Je to jen sladký krém plný kalorií.

Pokud je kultura pouze ze dvou druhů bakterií, většinou je tam větší podíl streptokokus thermophilus, který také mění chuť, nemá ale významně kladný vliv na zdraví.

Někteří výrobci nedodržují správnou technologii výroby a používají ve výrobě škrob, aby pohltil řídkou syrovátku a jogurt byl hustší. Takzvané „light“ jogurty jsou většinou čímsi plným škrobu. Se skutečným jogurtem prospívajícím zažívání a tím i zdraví nemají skoro nic společného. Rozhodně například dětem sice zdravotně neublíží, ale ani neprospějí.

Někteří dodávají do jogurtu i sušené mléko, aby vylepšili konzistenci. To se dělá nejčastěji proto, aby se vylepšila kvalita základní suroviny a dodalo se jí více sušiny, jak požadují normy. Dodávání sušeného mléka se připouští v několika málo a nevýznamných případech, když čerstvé mléko neobsahuje potřebné množství bílkovin.

Takže, pokud můžete, kupte si kvalitní jogurt. A co s ním? Co třeba

Ovocná mísa s jogurtem

Kdekdo upřeně zírá na reklamu, jak jsou v jogurtu XYZ g velké kousky ovoce, ale nějak se zapomíná, že daleko lepší pochoutku, třeba v létě v horku a ze skutečně čerstvého ovoce si můžeme vyrobit jednoduše sami. Můžeme použít prakticky jakékoliv ovoce, osvědčilo se kombinovat čerstvé ovoce s kompotem, který je sladší. Kompotovou šťávu slijeme, čerstvé ovoce nakrájíme na kostičky, dáme mírně vychladit a nahoru, na cca 300g ovoce dáme 150g bílého jogurtu. Můžeme přisladit. Pro dospělé přidáme na ovonění třeba trochu rumu nebo brandy. Můžeme také jogurt posypat nastrouhanou čokoládou.

Protože děti (a staří chlapi) bývají na sladké, a to je nebezpečné z hlediska přebytku kalorií, je potřeba to řešit. Kdyby byly naše maminy jako komisaři EU, tak sladké zakáží, cukrárny zruší - no už ten návrh padnul, v podobě „zdanění“ - ale normální ženy to řeší jinak. Chytře. Udělají koláč, ale lehčí. Třeba

Jogurtový koláč s ovocem

Ingredience:

2 hrnky polohrubé mouky

1/2 hrnku cukru krupice

1/2 hrnku oleje

1 velký bílý jogurt ale pravý třeba jihočeský nebo trojský

1 vejce

1 prášek do pečiva

špetka soli

ovoce (borůvky, rybíz atd.)

Drobenka:

1 hrnek hrubé mouky

1/2 hrnku cukru krupice

osminku másla

Postup:

Do mísy dáme mouku s práškem do pečiva, špetku soli a promícháme, přidáme cukr, olej, jogurt, vejce a vymícháme hladké těsto, které nalijeme na vymazaný a vysypaný plech, poklademe ovocem, posypeme drobenkou a upečeme v předehřáté troubě 30 min.

A protože můžeme ovoce kombinovat, může se dělat takový koláč častěji, protože bude vypadat 100x jinak.

No, a kdyby se to přejedlo, je možné udělat si pochoutku zvanou

Jogurtová bublanina

Ingredience:

2 kelímky bílého jogurtu,

2 kelímky polohrubé mouky,

1 a 1/2 kelímku cukru,

1 prášek do pečiva,

2 vajíčka,

libovolné ovoce, lépe sladší nebo lehce pocukrovat

Postup přípravy je jednoduchý jak facka: Všechno smíchat, vypracovat těsto, což je hned a pak vylít na vymazaný a vysypaný plech, posypat ovocem a zapéct.

A já se jdu podívat, jestli už u nás neprodávají někde skutečný a pravý bulharský jogurt. Když ho mají ve Francii, Itálii, Švýcarsku i Německu a Řecku, snad už bude konečně k dostání i u nás.

Kapitola 3

Nóbl žranice

„Když myslíte na všechny ty dobré kousky, které se z prasete dají sníst, nožičky by se asi těžko umístily v první desítce... Dobrý chléb obložený vepřovými nožičkami je... jídlo chudých, protože zbytek prasete snědli bohatí.“ Motto tedy zní: „Vždycky se snažte vymámit pozvání na večeři od bohatých“. (Terry Prachett: Kuchařka stařenky Oggové)

Žranice zvláště za cizí peníze jsou u lidstva oblíbené již od nepaměti. Dějiny nám popisují doslova orgie obžerství jak u starých Egypťanů, tak i u Římanů. Bakchanálie u starých Řeků, tedy spojení žranic s nemravnostmi a pitím vína, byly u nich pověstné. A mastné huby Nibelungů jsou holým faktem. Čurila Plenkovič a jiní bohatýři se futrovali, až se širé ruské stepi zelenaly. Mezi námi, já si myslím, že k dobrému trávení na takovýhle mejdanech jistě přispívá i to, že je většinou platí někdo jiný. Třeba mecenáš, král (za něj to platí poddaní) nebo stát - tam je to s placením dtto a podobně.

Obecně je v lidském povědomí zapsáno, že člověk se nejlépe nacpe někde na nějaké „panské“ žranici.

Měl jsem kliku, že už jako malé pachole jsem se takové žranice zúčastnil. I když to mělo malou chybičku. Byl jsem velice malý chlapec, když jsem byl přivláčen matinkou na vládní recepci. Malé děti bývají roztomilé, takže si mne jistý již dávno zapomenutý ministr posadil na klín a cpali jsme se spolu. Když nóbl žranice končila a číšníci začali sklízet ze stolů, prohlásil jsem prý, dle tvrzení svědků, větu, kterou může říci v takové situaci jen malé dítě: „Já mám ještě hlad!“

Nóbl pinglové ztuhli, oči hodovníků se zaleskly a pan ministr pravil: „Malý děti a starý blázni mají pravdu. Já bych taky ještě jed.“

Ceremoniáři zrychlili pohyb a najednou se zase začaly objevovat na stolech lahůdky, které v té poválečné době měly pro obsluhující personál cenu zlata. Někdy doslova.

Přítomní pak prohlašovali, že tak, jak se na mě, tedy nevinné a pravdomluvné dítě, dívala obsluha, že si do té doby mysleli, že se tak koukal na děti jen jistý Herodes.

Dlouhá léta jsem se pak k nějaké nóbl oficiální žranici nedostal. Tedy hodně dlouhá léta. Tak jako většina z nás. Dva povinné chlebíčky a párek o přestávce a v poledne řízek na výroční konferenci ROH nemohl za chuťové orgie považovat ani člověk s hodně malou fantazií. Ne že by ty chlebíčky nepřišly vhod, bez nich a párků a řízku s bramborovým salátem by se ty hodiny keců nedaly ani snad vydržet, ale lukulské hody to nepřipomínalo. Ani náhodou.

Zasvěcenci ví, že i když se člověk nedostane na skutečně hodně fajnovou žranici někam s nejvyššíma potentátama, není vše ztraceno. V posledním, tedy pardon, v minulém století byly vymyšleny k organizování žranic, veselic a trachtací všelijaké různosti. Ty se jmenují: odborná studijní konference, vědecký kongres, pracovní zasedání, seminář (když už ne celosvětový, tak aspoň celoevropský) o významu něčeho s hodně vznešeným jménem a tak dále a tak dále.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kdo rád jí, ať zvedne ruku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.