Eva Kantůrková

prozaička, autorka psychologických próz, scenáristka.

Narodila se v Praze, velmi brzy se stala novinářkou v deníku Mladá fronta. Teprve po dělnické přípravce, kterou ukončila v roce 1951 maturitou, absolvovala filozofii a historii na Filozofické fakultě UK. Tu absolvovala roku 1956 prací Slovanská lípa v roce 1848. Po studiích pracovala v aparátu Svazu mládeže a v Čs. ústředí knižní kultury. Od roku 1967 se věnuje jen své literární tvorbě jako spisovatelka z povolání.

Kromě literatury se věnuje i kulturní a politické činnosti. Jako signatářka Charty 77 se stala v roce 1985 její mluvčí, když před tím strávila rok bez soudu ve vyšetřovací vazbě.

Eva Kantůrková patří mezi zakladatele Občanského fóra, v letech 1990 - 92 byla poslankyní České národní rady, v letech 1994 - 96 předsedkyní Obce spisovatelů.

Přítelkyně z domu smutku

Přítelkyně z domu smutku nazývá autorka románem-pravdou. „Inspirací“ jí byl pobyt v ruzyňské věznici, ale neopírá své vyprávění o vlastní příběh, na přesně a nelítostivě vylíčeném pozadí vězeňského prostředí kreslí jeden za druhým portréty žen, s nimiž se octla ve výbušném a těsném prostředí cely.

Sama autorka zde byla uvězněna kvůli knihám zakázaných autorů, které se u ní našly. Ve věznici podléhala depresím a beznadějí. Musela si dávat pozor, co říká, neboť jí odposlouchávali. Dokonce byla v cele se spoluvězeňkyní Helgou, která měla za úkol donášet. Všechny vězeňkyně měly společnou touhu, a to touhu po svobodě. Na každého působí toto prostředí krutě a negativně, ale jen někdo mu dokáže vzdorovat a nepodlehne. Z některých se stali egoisté, jiní i v tomto psychicky náročném prostředí dokážou myslet i na druhé a snaží se ostatním zpříjemnit pobyt. Milé slovo v těchto těžkých chvílích dokáže udělat mnoho.

Eva Kantůrková

Přítelkyně z domu smutku

2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Eva Kantůrková - heirs c/o DILIA, 2013

© JHuslík, 2013

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87808-56-6

Obsah

Přítelkyně z domu smutku

DŮM SMUTKU

MAJKA

LIBUŠKA

PANÍ HELENKA

ANDY RUMOVÁ PRALINKA

HELGA (poprvé)

PATERKOVÁ

BÓŽI – TRHOVKYNĚ

HELGA (podruhé)

DENISA

VĚRA

HELGA (naposledy)

NADĚNKA

ANČA A ALIČKA

DUCHOVÉ ZEMŘELÝCH

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

DŮM SMUTKU

Jsou to čtyři křídla budov zahnědlé barvy na okraji Prahy. Dvě spojovací křídla, nižší a kratší, obsahují kanceláře, skladiště, šatny, lékařskou ordinaci, knihovnu a taky takzvanou kulturní místnost, obrovský sál vyhlížející jako opuštěná hospoda, ostatně stále prázdný; dvě delší křídla, ležící rovnoběžně a uzavírající spolu s křídly kratšími dva dvory, vycházkový a zauhlovací, obsahují cely. Dělba to je i zvenčí názorná, delší a vyšší křídla architektonicky člení jen řady zamřížovaných oken.

Delší křídla jsou nadél přepůlena chodbami, z nichž se na obě strany vchází do místnosti pro osm, dvanáct, čtyři, šest, ale taky jen dva vězně. Všechny cely jsou však přeplněné, kde mají být dva, jsou tři, kde čtyři, je jich šest, a přeplněnost je z chodby obhlédnutelná dveřními kukátky; u větších cel jsou kukátka dvě, jedno ještě přidělané ve stěně. Výseč stěny se dovnitř rozšiřuje v obzírací trychtýř, a ten je umístěný tak, aby obhlédl i turecký záchod, ničím nezastřený.

Jak se vězeň, kterého vedou z pátého patra od výslechu anebo na procházku na dvůr, noří hloub a hloub do budovy, omamuje ho pach stále hustší. V prvních dvou měsících mě předvaděč vodil pachem budov čtyřikrát denně, na výslech, z výslechu, na výslech, z výslechu, otevíral a zavíral spoustu katrů a pokaždé mi dal v mříži přednost, nikoli z kavalírství, ale protože je takový předpis; nikdy neřekl „prosím“, když mě pouštěl před sebe, ale já vždycky řekla „děkuji“, když mě nechal projít; a jednou jsem poznamenala, pod vlivem humanitní iluze: „Dýcháme oba stejný vzduch.“ Ta iluze dostala potom přímý zásah: zas mě vezli k výslechu a do výtahu přistoupil propocený řimbuch, brada ocelová a vlasy krátce přistřižené, bylo léto, vedra, v celách na jižní stranu se ženy v nevyvětratelném smradu dusily a omdlévaly srdečními nevolnostmi, a vyšetřovatel, jedoucí do vězení za prací, udělal vtip, když mě uviděl: „To se tak někdo má, sedět si v chládku.“

A ochota nést osud statečně mě jednou opustila taky v souvislosti se smradem; to bylo zas v lednu, šly jsme husím pochodem dolů hlavním schodištěm na dvůr na vycházku, ruce zabaleny do přikrývek, které na mraze přehodíme přes chatrný oděv, na nohou papírové pantofle, které jsme si do sněhu vycpávaly vatou, a okýnko schodištní šachty bylo rozbité a já uviděla půlkou vteřiny ven do mrazivé zářivosti a současně proti mně zdola vanul ten pach; co tu dělám, napadlo mě, proboha, jak jsem se tu octla! Pach vězení lpí ve vlasech, v šatech, v kůži, v matracích, v přikrývkách, v podlahách, ve stěnách, v kovu postelí i v očích žalářníků; obsahuje kouř z cigaret, nevyvětratelný, neboť okna jsou malá a mají nejen mříž, mají taky hustou kovovou síť, která téměř nepropouští vzduch, v pachu je obsažena nemytost těl a jejich nemoci, smrad záchodů a špatného jídla, smrad vzduchu do mrtě vydýchaného. Přivyknout nedostatku kyslíku je první úkol vězňova těla; po uvyknutí zbude vězni půlka sil, a tu z něj hodlá vysát vyšetřovatel.

Vězení je mnohoobsáhlá propast, kus smrti zaživa. Fyzické dno propasti tvoří dvůr, prostor rozdělený do dvou kruhů, jež jsou vysokými zdmi s betonovou omítkou dál členěny do výsečí, procházkových kotců, samostatných pro každou celu. Oba kruhy mají vlastní strážní budku, vyvýšenou a spojenou s velitelem strážní směny zvonkem; vězni budce, která je zastřešená, říkají špačkárna, strážní své službě v budce říkají stát na prkně, a je to mezi nimi služba neoblíbená. Nejraději kontrolují vězně, když scházejí po schodech, neboť stát na prkně značí střežit, aby nikdo nevyhlížel z oken cel a aby nikdo ze dvora nepokukoval nahoru, aby nikdo, zdola jako shora, nevolal, neobnažoval se, neposunkoval; velitel strážní čety z okna svojí kanceláře pozoruje nejen vězně, ale i strážné dalekohledem, a strážní musí vězně okázale trestat za neukázněnost, jinak by strážné ztrestal jejich velitel. Takže jen zablýsknou ve vysokém okně sklíčka dalekohledu, ženy na prknech se rozeřvou a nejneposlušnější kotec pošlou zpátky na celu. Výseče jsou zastřešeny drátěnou sítí, díky níž shora dvůr o vycházce vyhlíží jako uprchlý ze zoologické zahrady, a vyšetřovatelé ze svého pátého patra vězně rádi pozorují. Vězeň z dna propasti vidí koldokola jen okna s mřížemi a pokud na oknech visí těla odvážlivců, toužících o vycházce vidět na dvůr, zdola je za hustou sítí znatelný jen jejich obrys. Vysoko nad hlavou se vězni vypíná vodárenská věž, mající též ochoz pro hlídku, sídlí na ní rodina poštolek. O výsleších jsem mohla pozorovat, jak poštolky vyvádějí mladé a jak odlétají lovit do nedaleké obory na Bílé Hoře. Na okapech budov hřadují holubi, šediví a bílí. Propast nemá příliš pater, z jedné strany šest, z druhé čtyři, nebe je dohlédnutelné, vysoké, klenuté nebe, a přece je to díra všech děr, jedna z prdelí světa.

Všechno je tu obráceno proti člověku. Donucovací systém je založen na spoustě maličkostí, jejichž uplatněním tu člověk přestává být člověkem. Že jste teprve ve vyšetřovací vazbě? Že odsud (teoreticky) můžete být propuštěn bez prokázání viny? Že máte teprve před soudem? Nebuďte dětina. Za zelenými vraty státního zařízení, které si oficiálně říká Ústav nápravné výchovy („vy nejste ve vězení,“ řekl mi vyšetřovatel, „vy jste v ústavu“ a znělo to pomalu jako: vy jste v hotelu), končí všechna naděje; a kdo si ji tu uchová, kdo sem vejde s nadějí, že by se odsud mohl dostat, špatně dopadne. Počet případů, kdy vyšetřování bylo zastaveno pro nedostatek důkazů o vině, je zanedbatelný; na koho uvalí prokurátor vazbu, ten už je prakticky odsouzený; soud sám rozhoduje jen o výši trestu. A když přece jen nedojde k soudu, jako se to stalo nám, trestní stíhání prostě prokurátor nezastaví. Bez soudu vás mohou trestně stíhat léta, zákon to omezuje jen nejvyšší sazbou daného paragrafu, u nás to je deset let. Na svobodě chodí dost trestně stíhaných opozičníků, neboť stát nesmí ztratit tvář a státní pokladna peníze, protože zákon ukládá nedůvodnou vazbu postiženému uhradit.

Naděje tu tedy buď ústí do zoufalství, protože dostává ránu za ranou (jen kolikrát nám prodloužili vyšetřovací vazbu!), anebo zavádí vězně do takzvané „spolupráce s vyšetřovatelem na objasnění trestního případu“. Vyšetřování není ani podle práva založeno na pátrání po objektivních důkazech proti obviněnému, nýbrž na doznání vězně a na svědeckých výpovědích proti němu. Jak říkají vězni: „Doznání je polehčující okolnost a jistý trest.“ Tento princip vyšetřovací praxe má nepochybně vliv i na poměry ve věznici: vězeň je stroze izolován a pokořován, neboť má být udolán. A naděje, pokud ji v sobě včas nezardousíte, má sklon upnout se k osobě vyšetřovatele: za doznání a za svědectví proti druhým ti sníží trest. Tak spíš nežli naději tu člověk pěstuje trpělivost.

„Soudruh náčelník nemá vězně za lidi.“ To mi řekla při neoficiální rozmluvě mladá referentka, absolventka školy SNB a žena poměrně vysoké hodnosti. Ona sama přičichla při výuce k psychologii a byla ochotna mezi vězni diferencovat. Na tom, že vězeň není člověk, ale provinilec, je založena celá filozofie věznitelů, je to výchozí bod „výchovy“. „Však my vás vychováme!“ vykřikoval na vycházkovém dvoře pod našimi okny denně opilý starý strážný, nízká šarže před výsluhou. Neřvali na mě, to ne, ořvávají a bijí jen těžko zvládnutelné psychopaty; i slzný plyn se užívá jen výjimečně, i řetízky na cele nebo „medvěd“, svázání vězně koženými popruhy a omezení jeho pohyblivosti; a v surovostech to ani není, jsou výjimečné a většinou je vyvolávají sami vězni; vězni se rozhodně víc rvou mezi sebou, než jsou biti strážnými. Domem smutku vládne něco horšího: vane tu smrtelný dech znicotnění. Typ strážného, představujícího rozumnou spořádanost, dbající svých povinností, jako protikladu proti bezmoci a provinilosti vězňů, je na vyhynutí. Kolem naší cely se takový typ člověka mihl jedinkrát: byl příjemně neosobní, dal všechno, co dát mohl, obálku, vložky, přídavek chleba, nevyžadoval opičky a neubližoval. Spořádaní lidé, nevyžívající se v moci nad uvězněnými, přestali být pro tuto službu spolehliví. Kulturnost nebo zvlčilost systému se asi nejbezpečněji pozná v prostředcích, kde jsou shromážděni lidé bezbranní: v nemocnicích, v domovech starých lidí, v útulcích pro děti a ve věznicích. (Navíc musíme brát v úvahu, že náš rozmařilý stát je současně příliš chudý na to, aby investoval zrovna do věznic).

Znicotňování člověka, jeho znevýznamňování. („jste moc sebevědomá,“ řekl mi vyšetřovatel, čerstvý doktor práv napomádovaného zevnějšku, muž asi pětatřicetiletý) nemá též nijak dramatické projevy; prolíná život napořád (referentka, která mě oslovovala paní Kantůrková, se cítila být hrdinkou v akutním nebezpečí) a silně se pociťuje při příležitostech vlastně směšných, takových, které tvoří běžnou náplň dne a chování. V nezkušeném vězni dál fungují zdvořilostní stereotypy z „civilu“, jak se ve vězení říká životu na svobodě, a tak jsem například pokaždé nabídla referentce, když mi prohlížela balíček z domova, zda v něm není něco závadného, ovoce nebo bonbón. Žádná si nikdy nevzala a mně má naivita pravila, že mě nechtějí připravit o něco, k čemu mají volný přístup. Pravda byla ta, že mimo odstupu, který strážní udržují k vězni ze služební povinnosti, se současně vězně štítí. Pochopila jsem to, když mě jednou vedl mladý nadutý chlap od lékaře a já sáhla na kliku dveří, že si sama otevřu celu. Taky jeden z přežitků „civilu“, zkušený vězeň počká, až mu celu otevřou, zkušený vězeň si vůbec bedlivě dává pozor, aby neudělal nic za strážného. Sáhla jsem na kliku a chlap na mě zařval, jako když ho bodlo. Pochopila jsem pak, i proč; potkala jsem jiného předvaděče, slušného člověka, šel s ovázanýma rukama, dostal svrab. Dostal ho od vězně, od koho jiného. Při přijetí nás lékař prohlížel celkem důkladně, ale na vyrážky se mě pouze zeptal; vyrážku jsem neměla, a kdybych měla a neřekla? Pustili nám na celu dívku se svrabem, jinou s kapavkou, jiná zas měla hlavu plnou vší a ještě jiná měla filcky; ta naštěstí přišla do vedlejší cely. Nakazily se všechny, vedli je oholit, a když se vracely, slyšely jsme jednu v černém humoru říci: „Tak, děvčata, a máme po živnosti.“ Bezbranný vězeň, zcela odkázaný na cizí péči, může lehce dostat a přenést svrab, kapavku, vši i filcky. Ale kdo si tu zaslouží opovržení?

Když jsem někdy v noci nemohla spát, sedala jsem na úzké posteli, zaklíněná do těsného sousedství postelí ostatních, a jakoby zvnějšku přehlédla obraz, jehož jsem byla součástí. Jak bych se uviděla, projít teď chodbou, odklonit clonu a podívat se na sebe dveřním kukátkem? Ležely jsme namačkané v šesti, přestože cela byla určena pro čtyři, postele kovové, šedivé, přikrývky šedivé, většinou špinavé, prostěradla špatně vypraná a potrhaná, postele probořené, o pyžamech lépe nemluvit, byla z oranžového plátna a nerozlišovala fazónu mužskou od ženské, někomu chybělo kus rukávu, jinému půlka nohavice, někdo neměl gumu v pase, prádlo bylo vetché a úžasně zaprané; ležely jsme tam namačkané v šedivých dekách jak oškubaní papoušci, které nikdo nechce. Byly jsme tak ubohé, jak jen může být člověk ubohý. A kdo tu pak člověkem je, a kdo tu člověkem není? V civilizovaných zemích ponechávají vězňům ve vazbě jejich šaty, v bohatých zemích mají i rozhlasové přijímače, televizory, vlastní knihy a noviny, chodí na dvůr na procházky, přijímají návštěvy; avšak oblečen do hadrů, smradlavý, špatně léčený a napůl hladový, čí je vězeň obrazem?

Nepodléhejme však unáhleným soudům. Za ten necelý rok mého věznění nás dvakrát odvedli z cely k osobní prohlídce. Prvně se to stalo před Štědrým dnem, naivně jsme si myslely, že sejdeme před svátky koupat. V cele uhadujete jen z podobnosti zvuků za dveřmi, co se venku děje, slyšely jsme plouhavý krok skupin nohou v pantoflích a k tomu zvuky prohlídek v celách a dovodily jsme si, že koupání je spojeno s filcunkem. Strážná se smála, „koupat? no to si tedy pospěšte, dokud teče teplá voda“, a vedla nás dlouhou chodbou, kde už se na zemi válely věci vyhozené z cel, dopisy, prádlo, ešusy, lžíce, noviny, léky, byly toho celé hromady; a nevedla nás do koupelny, ale do prázdné cely na konci chodby, kde nám dvě dozorkyně poručily svléct se do naha, naše prádlo a šaty prohmataly a co si která před filcunkem schovala do podprsenky, pod kalhotky či do punčochy, to jí sebraly. Vězeň si chrání nejcennější věci, má přítelkyně ukryla pod prádlo dopisy od milého, strážná, říkalo se jí Mařena, z nich začla vypitým hlasem číst nahlas. „Co to je!“ komentovala text, který nedala přítelkyně přečíst ani mně, „snad ne láska!“ Koukala se na nás z výše své bezostyšnosti, odbarvená tlustá blondýna, sentimentální typ. Doma určitě rozmazluje vnuky a synovi přidala na automobil. „To nemáte jiné starosti?“ optala se a druhá, které se přezdívalo Brambora, ji doplnila: „Jsou jak feny.“ Má přítelkyně musela prokazovat, že dopis není moták, dostala ho řádnou poštou a je cenzurován vyšetřovatelem, přestože to bylo zřejmé na první pohled. Jiné strážné nám mezitím za dozoru vyšetřovatele věznice zpřeházely celu, jako když divoká prasata ryjí zem. Vyházely ze skříněk, kde jsme měly úzkostlivý pořádek, na zem dopisy, toaletní potřeby, jídlo, mně se špinavýma rukama hrabaly i v krabici s vánočním cukrovím, poslaným z domova, obrátily vzhůru nohama postele, strhly na zem matrace, prostěradla, přikrývky, polštáře, zvrhly stolky i židličky, nepoznaly jsme, která matrace které patří a čí je které prostěradlo, chleba, cukr, mýdlo, vata, krémy, dopisy, knihy, vše se válelo v jediné změti. To nebyla prohlídka, to byl vybitý vztek.

Má družka, která všude jinde, a i mezi vězni, dovedla zakřiknout i sebemenší projev drzosti nebo zpupnosti, tam stála před Mařenou a jen se třásla hrůzou, že přijde o jí tak drahé dopisy. A já se jí měla zastat, já se měla ohradit, že nechci poslouchat cizí důvěrný text, a taky jsem dokázala jen zírat na tu sprostotu. Ne ze strachu, rozumějte, já se jich nebála, ale z úžasu. A taky z bezmoci, z nemožnosti překonat takovouto zpupnost. V domě smutku v ničem, ani v pocitech, neplatí měřítka světa venku. A to z toho jednoduchého důvodu, že venku, pokud se takové hrubosti a znásilňování dějí, dějí se většinou zakryty zdáním věcí jiných. Venku se takto otevřeně nemohou přihodit (komu vpadne někdo do soukromí a tváří se, že právem?), anebo jsou tak výjimečné, že je málokdo zná. Vytvořte však prostředí, kde se mohou a dokonce musí přihodit věci, které by se lidem neměly a nesměly přiházet, a máte vězení; máte svět čiré, nepokryté manipulace, kde je snadno vládnout.

Vězení je důležitá zkušenost pro každého, kdo chce poznat mechanismy světa manipulace. Ve světě nezakryté manipulace neplatí ani „tichá dohoda“ Elii Kazana, zde neexistuje žádná dohoda. Byla jsem svědkem scény, kdy strážné odvádějící nás z vycházky potřebovaly klíč od nákladního výtahu, aby nás mohly odvézt do šestého patra, kam se jim nechtělo šlapat pěšky. Klíč jim zapůjčil vězeň pověřený obsluhou výtahu. Mohl klíč klidně zapřít, začít shánět strážného, který na něj dozíral, ale zachoval se slušně, ochotně klíč půjčil. Kolem klíče ale musely být neustále nějaké tahanice, protože když klíč půjčoval, velice zdvořile podotkl, aby mu jej strážné vrátily, je za něj odpovědný. Strážná, které učinil tu laskavost, na něj začala řvát, co si to dovoluje, oslovovat ji, nikdo se ho na nic neptal, ať drží hubu. Ona sama nejlíp ví, komu a kdy klíč vrátit, a bude se bavit jen s jeho velitelem. Brunátná nás nacpala do výtahu a ten ochotný slušňák už věděl, že jestli se klíč rovnou neztratí, tak stejně dostane vynadáno od svého strážného, že jej půjčoval.

Měly jsme věci rozházené po podlaze, my je musely rozebrat, poshledat si svoje a zas je uklidit, my musely sečíst, která z našich cenností skončila na skládce odpadu přede dveřmi, my musely vyslechnout důvěrná slova lásky z cizího dopisu. Když na vás sprostý hlas řve, čí je to snímek osoby, kterou milujete a vy musíte před tou fúrií vyslovit její jméno – máte navrch? Navrch má možná člověk až potom, až to celé ponížení spolkne, až je rozemele vlastními zuby a ochutná vlastním patrem a stráví vlastními střevy, aniž při tom příliš zvrací. A má skutečně navrch? My se později svojí hrůze i zasmály, ale jednak fotografii zahozenou do odpadků už nikdo nevrátí a jednak – v člověku zůstane osten. Zůstane v něm v čisté podobě zakušeného vědomí bezmoci. Někomu se může zdát, že toto nejzazší – nejzazší před smrtí – poznání zušlechťuje, kdo poznal vlastní bezmoc, má pak pochopení pro cokoli; je to možné. Faktem ale zůstává, že vědomí bezmoci je přesně to, co do vás chce manipulant infikovat. Vy si máte ve vězení uvědomit, jaká jste nula. Vy máte dostat před vězením strach. – Druhou takovou prohlídku nám strážné uspořádaly 8. března, na státní svátek žen. Mně to bylo lhostejné, já žádný svátek nedržím, ale ty ostatní ženy měly ten den spojený s jistou slavnostností, byly tak zvyklé ze svých zaměstnání, a Brambora na námitku, proč že si vybraly k prohlídce právě tento den, řekla: „Vy jste provinilé, vy nemáte žádný svátek.“ Kdežto ona oslavila státní svátek žen bdělým rytím do našich skříněk.

Zápas o důstojnost jsme sváděly odpíráním povinného zaklesnutí rukou vzadu za tělem. Když vyvedou vězně z cely na chodbu, třeba proto, že jiní vězni vyměňují na cele žárovku, musejí stát čelem ke zdi a mít ruce za tělem. Když vedou vězně na vycházku, děje se to v odstupu jednotlivých cel tak, aby na sebe neviděli, vězni jdou v husím pochodu, nesmějí spolu mluvit a zas – ruce musí držet za zády. Všimla jsem si dobře, jak vypadá člověk v utahaných teplácích, mnohdy roztrhaných a téměř vždy špinavých, civící do stěny a mající ruce za zády: už to není člověk. Vezmou vám lidskou podobu a cítí se pak oprávněni zacházet s vámi jako s dobytkem. Tak jsme nejdřív chtěly vědět, jaký paragraf vězeňského řádu opravňuje strážné nutit nás mít ruce za zády, když řád vylepený na cele a obsahující i nejpodrobnější nařízení nic podobného neobsahuje. Dvakrát jsme se ptaly při raportu, až nám referentka přinesla odpověď z porady u náčelníka: podle vězeňského řádu má náčelník věznice podle místních potřeb právo přičiňovat k vězeňskému řádu další nařízení, a toto je jedno z nich. Jiná referentka byla uznalejší: když se začaly z poliček vedle dveří ztrácet léky, řekla: „Vidíte, a to je taky jeden z důvodů, proč musíte držet ruce za zády.“ (Dozvěděla jsem se později, že léky kradli hlavně strážní a prodávali je fetujícím vězňům, v Ruzyni se dokonce konal veřejný proces s jedním z nich a vězni svědčili proti němu). My léky nekradly, zkusily jsme držet ruce dál podle těla. Některý strážný to přešel – jsou rozestaveni cestou na dvůr na každém odpočivadle a v každém ohybu –, jiný, a byl to právě ten, který pak měl proces, řval: „Ruce dozadu!“ a oháněl se pendrekem. Vyvolávat jejich řev nebo dostat ránu taky není nic důstojného, tak jsme zavěšovaly ruce za palce na bocích za gumu teplákových bund. Měly jsme ruce za zády, a neměly jsme ruce za zády, byly jsme jak ta chytrá horákyně v pohádce Boženy Němcové, která nepřišla k soudci ani pěšky, ani nepřijela na voze, která nebyla ani oblečená, ani nahá, a která se nedostavila ve dne ani v noci; kupodivu to respektovali, drobná „tichá dohoda“, malé vězňovo vítězství.

Přihodilo se mi, že mě vedli po záchvatu k lékařce (nikoli, aby mi pomohla, jak jsem se dozvěděla potom, ale protože si vyšetřovatel vyžádal její zprávu, když jsem po záchvatu odmítla jít na výslech, a její zpráva byla samozřejmě v můj neprospěch), provázela mě referentka a velitel, strážní směny, působící dojmem inteligentního mladého muže, který rozhodně pouští ženy první do dveří a kterého maminka naučila nahlas zdravit. Vesele se bavili, a když já, bílá jak zeď, jíž jsem se přidržovala, v naivitě člověka vězeňsky neostříleného řekla: „Prosím vás, mohla bych se o vás opřít, kdybych padala,“ on neodpověděl, jen přešel na druhou stranu chodby. Kdybych padla, kdyby mě museli nést nebo podpírat, zavolali by na to chodbařky. A tak kdykoli teď potkám na ulici autobus vezoucí vězně z práce nebo k soudu, přestože nevím, zač který je vězněn a přestože si zločin ošklivím možná víc než ti, kteří ho stíhají, pocítím závan onoho zvláštního druhu bratrství, které se v člověku rodí v místech, kde naděje už neplatí. Kdo jednou pobyl ve vězení, je vězňům bratrem, ať je důvod jejich věznění jakýkoli; a není to romantická iluze, neboť kdo prodělal nákazu nemocí, která se jmenuje bezmoc, ví nejen dopodrobna, proč jsou všichni vězni ve tvářích tak velice ztrápení a proč mají úlek v očích, ale ví i to, proč není hanbou být vězněný. Není to hanba, je to zkouška. Poměry ve věznici činí z věznění zkoušku a hanba se kamsi vytrácí. Vězeňství je promyšleno, organizováno, zásobováno lidmi a vedeno způsobem tak nelidským, že v nejhorších podobách nerozpoznáte rozdíl mezi zlobou věznitele a vězněného: sprostota, ten přirozený průvodce věznic, čiší z obou; a v rozporu s proklamovaným účelem věznic – Ústavy nápravné výchovy – se tu vytrácí i důvod zavření. Každý, kdo projde kriminálem, se v něm ještě víc zkazí. Má zkaženost je asi v tom, že když se teď ohlédnu za jeho peklem, ujišťuji vás, že nezkamením.

Nevybrala jsem si, s kým budu namačkána na pár metrech za dveřmi bez kliky, v místnosti, kde se jí, spí a vyměšuje, kde je zima, kde není pořádně co dýchat, kde je šero ve dne a rozsvíceno v noci, kde není kam uniknout před pohledem špehýrkou ani před očima spolunocležnic, kde neutečete před cizím smradem, řečí, slzami, křikem, nevychovaností, neurotismem a kde jste k tomu všemu navíc předmětem nenávistného a nespravedlivého stíhání. Na svobodě bych ty ženy potkala nanejvýš jako hostinskou, kdybych v té hospodě obědvala, jako sestřičku, kdybych se v té nemocnici léčila, jako prodavačku, kdybych v tom obchodě nakupovala, čili nic podstatného bych o nich nevěděla, a i jejich případ, pokud by se ke mně donesl, bych znala v podání soudu anebo nanejvýš advokátově. Avšak dýchá-li vám někdo noc co noc do tváře, jste-li mu společníkem v dlouhých hodinách nejistot, použije-li vás dokonce i jako vrbu při své noční můře, zahlédnete všechna jeho lidská pro i proti. Skořápky, pokud vůbec nějaké jsou, ve vypjatých podmínkách praskají vlastním přetlakem. Znalost však zakládá spíš soucítění. Nikoli, že bych se s jejich zlými činy (pokud tam byly za zlé činy) solidarizovala, že bych je omlouvala; ale spatřila jsem, že člověk, přistižený i při špatném činu, když není úplně zkažený – a úplně zkažených je tam pramálo –, je spíš smutný a nešťastný, je zaskočený. Provinilost odstoupí od člověka jaksi do objektivity, je jím vážena a zkoumána, odmítána a zatajována, člověk se s ní neztotožňuje, neprožívá ji. Prožívá smutek. A smutek je už pouto a je to pouto stejně naléhavé jako spoluprožívané ponížení.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Přítelkyně z domu smutku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.