Václav Erben

Byl český spisovatel, známý svými detektivními příběhy s kapitánem Exnerem. Narodil se v Náchodě, kde vystudoval obchodní akademii.

V Praze vystudoval  DAMU - obor divadelní dramaturgie a rozhlasová režie. Po skončení studií působil v letech 1952 - 53 jako režisér elév v ostravském rozhlase. Po vojenské prezenční službě na jižní Moravě v letech 1953 - 55 mohl jako stipendista Českého literárního fondu cestovat.

Po vojně pracoval  jako novinář, nakladatelský redaktor a v letech 1977 - 90 ve Filmovém studiu Barrandov.

Václav Erben miloval historii. Psát začal na počátku 60. let.

V listopadu 1989 byl Erben zvolen prvním předsedou České asociace autorů detektivní literatury. Po listopadu 1989 se zapojil do politického života. Několik let působil v Radě České televize a to až do února roku 2000.

Denár v dívčí dlani

Děj tohoto románu, v němž se setkáváme s kapitánem Exnerem, se začíná odvíjet ve chvíli, kdy v nevelké české vesnici Libíně, kde byl před téměř tisíci lety vyvražděn panující rod a kde archeologové pracují již po léta na drobných záchranných výzkumech, je učiněn překvapující nález. Vzácný poklad vzbudí zájem i zvědavost nejen odborníků, ale i veřejnosti a stává se neodvratným motivem k zločinu.

Čtenář se znovu může těšit na spletitý a napínavý příběh, jehož kořeny sahají do minulosti, na Exnerův nevšední způsob uvažování i jiné jeho extravagance.

Václav Erben

Denár v dívčí dlani

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Václav Erben - heirs c/o DILIA, 2014

© JHuslík, 2014

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87808-59-7

Prostředí, osoby a události, o nichž vypráví tento příběh, nemají se skutečnými osobami a skutečnými událostmi nic společného a jsou plodem autorovy fantazie.

1.

Děje, o nichž stojí za to vyprávět, bývají načaty náhodami nebo bezvýznamnými maličkostmi. Jeden z nejpozoruhodnějších archeologických artefaktů a numizmatický nález – jak se nyní s oblibou říká – století, byl předurčen prostě tím, že jeho ukrývatel – a to bylo téměř před jedním tisícem let – měl dost času a sil, aby hrnec s denáry zakopal víc než metr pod zem. Přesně: dno jámy, v níž byla nádoba uložena, leželo 172 cm pod současným terénem, 58 cm pod základovou zdí západní zdi stodoly z padesátých let minulého století, 90 cm pod předpokládaným terénem hradiště z 10. století. Okraj jámy byl vzdálen 532 cm od destrukce zdi z 10. století a 687 cm od základů této zdi, a to východně, lze předpokládat (původní archeologické zdůvodnění je příliš rozsáhlé), že objekt G 25 archeologického výzkumu na Libíně byl dvorec, v němž byl zahrabán hliněný hrnec. Typická nádoba z pozdní fáze mladší doby hradištní, přikrytá nepravidelnou, přibližně oválnou deskou velikosti talíře. Celý depot byl zasypán říčním štěrkem a přikryt opukovou deskou zhruba otesanou do čtverce. Deska byla silná 10 až 15 cm a její strany měřily 70, 76, 92 a 88 cm. Nad deskou až do výše základů stodoly byla v jámě zemina s odpadem, kusy omítky a úlomky keramiky nepochybně z 10. století.

Kamenná deska byla v jámě uložena šikmo, protože se tam jinak nevešla, ten, kdo díru kopal, neměl čas nebo chuť ji rozšiřovat, aby mohl placák položit vodorovně. Jeden roh čněl vzhůru.

A to právě pět centimetrů nad rostlý terén, na jehož horizontu uzavřela dr. Olga Janovská výzkum. Placák vyčníval pouhých pět centimetrů. A pouhých deset centimetrů z profilu jedné ze sond, které dr. Janovská položila od destrukce zdi z 10. století ke zdi soudobé stodoly, aby měla jistotu, že jde o archeologicky sterilní půdu. Měla jistotu, až na ten kousek kamene.

Vážné a důležité věci se většinou odehrávají v nepříhodnou chvíli.

Na okraji zmatků.

V časové tísni. Nebo když leje jako z konve.

Nad hlavou doktorky Olgy Janovské, která po dr. Sultánovi vedla výzkum Libína, trčela do výše střechy stodoly půlkubíková lžíce autobagru. A trochu se ještě houpala, neboť řidič právě nacouval do proluky mezi domky na libínské návsi a prudce zabrzdil.

Paní doktorka v šortkách, teniskách a slamáku byla právě skloněná nad koncem sondy. A obrácená k bagru zády.

Teprve když řidič vypnul motor, se doktorka Janovská vztyčila.

„Hele, paní doktorko,“ zeptal se řidič, „můžu jet? Hele, je pátek. Když to mám vydloubnout do večera, musím sebou mrskat. Prej to můžu zatím házet semhle,“ ukázal palcem do míst objektu G 25, jehož výzkum byl uzavřen. „Franta dnes s tatrou nemoh, tak to tady musíme nechat ležet do zejtřka. Mají to sjednaný s mixem, chtějí zejtra položit spodní desku.“

Doktorka Janovská, v jedné ruce tužku, v druhé blok, slamák trochu na stranu, hleděla poněkud nepřítomně. „Ano. Jistě. Je s vámi soudruh předseda?“

„Jako Hálek? Ne. Co by tady dělal. Je na výboru. Von říkal, že je to s váma sjednaný.“

„Jo, to by bylo… Jenže…,“ Janovská hryzla spodní ret.

Popotáhl si kalhoty a kráčel k ní. „Prej už jste výzkum uzavřela před měsícem. Tak co? Jedem na to. Ať má předseda ke kulturáku pořádnej septik, že jo?“

„Jistě, pane Chvalina, ale…“ Rozhlédla se po tom prostranství, tak dvacetkrát pětadvacet metrů velkém, kde strávila dva roky. Bylo už vyklizeno, loňský a předloňský výzkum zarostlý trávou, čerstvé byly jen tři sondy na tom kousku mezi objektem G 25 a západní zdí stodoly. Placmistr Břetislav Urban, železniční úředník v důchodu, skládal slunečník a stolek. „Když, pane Chvalina, my jsme předevčírem narazili tadyhle u zdi na takový kámen…“

„Kdy?“

„Předevčírem. Ve dne v noci na to myslíme.“

Řidič pokrčil rameny a šel se do sondy podívat. „Jo, paní doktorko, to bude z tý zdi.“

„Nechci se s vámi přít, pane Chvalina, ale domnívám se, že se patrně mýlíte.“ Doktorka Janovská seskočila do sondy. Lehce, obratně, až pan Chvalina spokojeně zamrkal. „Podívejte,“ ukazovala tužkou.

„Jo,“ řekl a viděl houbeles.

„Zde je ten kámen, pod ním opět násep, ale jiné barvy, je to asi písek.“

„Tak do toho rejpněte krompáčem. Hele, vemu si z auťáku krompáč a ten kamínek vydloubnu.“

„Jenže to se nesmí, pane Chvalina.“

„Nebojte, stodola nespadne.“

„O to nejde, víte, já myslím, že tady začíná další objekt.“

„A je pod stodolou, jo? Tak to se s tím, paní doktorko, nedá nic dělat.“ Mávl rukou: „To budou základy starý studně. Jako támhle u Marků. A v tý studni jsou všelijaký krámy. Je prostě zasypaná. Zdravíčko, pane Urban. Tak jdem na to. Říkal předseda, že dnes můžu začít. Že je s paní doktorkou domluvenej.“

„Jistě, pane Chvalina, to je.“ Břetislav Urban se nejistě podíval na paní doktorku. „Když my tam ale máme ten kámen, pane Chvalina.“

„Dyť jsem říkal paní doktorce, že jí ho vykopnu krompáčem.“ Břetislav Urban, obě ruce plné, balancoval býlím a blížil se k nim po hromádkách suti. „To bude objekt pod tou stodolou, paní doktorko…“ řekl smířlivě. „Tomu asi nepomůžeme.“

„Jenže já si tím nejsem vůbec jistá, pane Urban. Přece my tady řežeme tou sondou nějakou jámu. Řežeme ji. A ta jáma může pokračovat níž. Pod tenhle kámen. Pod tenhle horizont.“

„Nikdy jsme níž nešli. Jen když…“ pan Urban se zarazil. Zavrtěl hlavou a šel se na kámen podívat. Už asi podesáté v tomto týdnu. A pak se podíval na Janovskou a viděl pod jejíma šedýma očima kruhy. „Běžte se vykoupat. Tohle dám do boudy a vrátím se. Zůstanu tady s panem Chvalinou. Jak dlouho vám to bude trvat, pane Chvalina?“

„Dlouho ne. Pár hodin. Tenhle kousek udělám nakonec. Má to bejt pětkrát šest metrů. Vemu to podle zdi a pak se na to budete moct pohodlně podívat. A ten kámen vydloubnu ručně.“

„To ne, pane Chvalina,“ řekla doktorka Janovská. „Kdybyste byl tak laskav a mohl ho ve stěně toho profilu nechat.“

„Jo,“ souhlasil bagrista. „To zkusím.“

2.

Obec Libín leží v Labské nížině. Východním okrajem se dotýká řeky Suriny v místech, kde pod mostem silnice Libín – Osek končí vzdutí řeky od zdymadla na Labi v lázeňském městě Brodech. Západní konec obce končí u terénní vyvýšeniny, která nad okolím vystupuje takových pět metrů. Má okrouhlý tvar a je to místo, kde odkryl doktor Sultán pozůstatky starého libínského hradiště. Především kostel z 10. a palác z 11. století. Přesněji řečeno, jejich základy nebo negativní obrysy základů. Cesta k plochému terénu návrší je tisíciletá a tam, kde opouští ves, stojí u ní památník a připomíná trudnou historii hradiště.

Ostatně, která místa nemají svou trudnou historii.

Od památníku jiná cesta odbočuje k soutoku Suriny a Labe. Vine se mezi loukami a poli, dotýkajíc se řady starých lip a dotýkána keři lísek a polním plevelem, až ke keřům pámelníku u břehu Suriny a podél ní jde dál, k domku převozníka, k soutoku, k dřevěné letní restauraci. K přístavišti výletních parníčků, co vozí lázeňské hosty od Brodů k Osečku mezi zbytky lužního lesa.

Ten jeden kilometr mezi vsí a keři pámelníku projela doktorka Janovská na starém dámském kole v plavkách. Potkala jen starého pána, patrně lázeňského hosta. Nevšimla si ho, měla jiné starosti.

Ale starý muž v brýlích s černou obroučkou, trochu shrbený vysedáváním u psacího stolu, ji sledoval velice pozorně. Dokonce, když projela kolem něho, se zastavil, obrátil a sledoval ji až k mostku přes zavodňovací kanál. Potměšile se usmál. Ohmatal kapsu plátěného saka. Sako svlékl a opatrně je přehodil přes ruku.

Nachýlený, trochu šouraje nohama, pokračoval v pochodu ke vsi. Severního okraje Libína se dotýká trať a ještě severněji vede stará císařská silnice. Dnes přeplněná E 12, z níž odbočuje silnice číslo 34 na sever k horám a rekreačním oblastem. V pátek k večeru – a to byla právě ta chvíle, o níž vyprávíme – je na E 12 k zbláznění. Kamión za kamiónem, náklaďáky, velkotonážní vozy, služební auta těch, co spěchají do hlavního města nebo z něho, a konečně začínající a dlouho do večerních hodin trvající proud vozů, odvážejících obyvatele hlavního města za vzduchem a do hor.

Na křižovatce k Libínu je u E 12 velká chalupa, která bývala zájezdní hospodou pro formany. Kdyby zde byli touhle dobou formani, nejdřív by zešíleli a pak by zašli smradem.

Z modravého oparu, jenž se nad E 12 vznášel, odbočil na Libín bílý vůz. Jen za tu malou chvíli, kdy musel před odbočkou přibrzdit, vytvořila se za ním kolona patnácti vozů.

Muž za volantem vydechl a otevřel okno naplno. Mnohým by jeho tvář byla povědomá. Mnozí by ho poznali okamžitě. Jeho obličej zíral na občany země z obálek mnoha knih. A také z televizní obrazovky. To ovšem zřídkakdy, neboť televize je opatrně skoupá na publicitu z oblasti kulturního života.

Muž v bílém voze byl spisovatel děl literatury faktu, a to z oblasti historie, doktor Boleslav Johan.

3.

Nachýlený starý muž s plátěným kabátem přes ruku se zastavil na okraji Libína u panelu, na němž byl ze skleněné mozaiky sestaven text, který kolemjdoucí stručně informoval o dějinách hradiště Libín. Na konci byl letopočet hromadné vraždy vládnoucího rodu. Devět set devadesát pět. Letopočet byl sestaven z červených kamínků.

Zdálo se, že si muž roztržitě hraje s okrajem svého saka. Nebylo tomu tak. Hrabal se v kapse. Vytáhl malou lahvičku s lakem na nehty a ukryl ji v dlani. Odšrouboval zátku se štětečkem.

Rozhlédl se.

Sklonil se k panelu. Jako někdo, kdo si chce prohlédnout techniku práce toho, kdo panel zhotovil. Pak odstoupil, odfrkl a spokojeně zamrkal očima za tlustými skly brýlí.

Jeho ruce byly prázdné, sako se mu pokojně houpalo na paži, jak vál mírný podvečerní vítr. Přehodil si je přes ramena. Na panelu byl však letopočet záhuby panujícího rodu – devět set devadesát šest! Muž spokojeně přikývl, otočil se mladicky na podpatku a vešel do vsi.

Bílý vůz se spisovatelem Johanem zastavil u dřevěných vrat, kde rostly slézové růže. Johan vystoupil a protáhl se.

Starý pán se zarazil. Pootočil se k plotu na druhé straně ulice, dal nohu na podezdívku a předstíral, že si zavazuje tkaničku u boty. Pokradmu sledoval doktora Johana, který stiskl zvonek na sloupku vrat.

Rozštěkal se pes. A jakási žena se zeptala, kdo zvoní.

„Hledám paní doktorku! Je doma?“

„Jela se koupat!“

„K soutoku?“

„Kam jinam?“

Spisovatel Johan poděkoval za informaci uctivou úklonou hlavy, ačkoliv zde nebylo nikoho, kdo by tuto zdvořilost mohl přijmout. Žena zůstala skryta za plotem a pes, z něhož byla vidět jen hlava prostrčená pod vraty, pes zuřivě štěkající na Johanovy nohy, o takové projevy úcty zřetelně nestál.

Johan nastoupil a odjel, starý muž, který ho až do té chvíle pokradmu pozoroval, se konečně napřímil a šel dál do vsi.

Tam, kde na návsi stojí fara obklopená starými stromy a zdí zahrady tak vysokou a pevnou, že by mohla odolávat i dělostřelectvu pruského krále, zaujal starého pána autobagr na výzkumu.

Možná ani ne tím, že pracoval, ale naopak. Motor bafal, lžíce bagru ležela. Odpočívala na čerstvé hromadě hlíny.

Muž obešel tabulku, jež oznamovala, že jde o pracoviště Archeologického ústavu ČSAV, a překročil jinou, která přísně zakazovala vstup na pracoviště.

Starý pán byl nepochybně zvědavý všetečka.

Balancoval po nerovném terénu, až stanul nad zbytkem sondy, kterou před necelou hodinou s povzdechem opustila doktorka Janovská. Za sondou teď byla jáma, sonda sama už neexistovala, lépe řečeno, zbyla z ní svislá jižní stěna, nad níž stál bagr, a stěna východní, nad níž se tyčila kamenná zeď stodoly.

Opukový kámen, o němž byla řeč, vyrostl a trčel ze stěny výkopu pod základy stodoly. Nyní bylo zřetelné, že jde o masivní desku.

Bývalý vrchní inspektor státních drah a nyní placmistr Urban a Václav Chvalina, řidič bagru, stáli na dně jámy.

„No jo,“ říkal Chvalina a sahal po cigaretě. „Jak znám paní doktorku, tak to můžu jet domů…“

Urban hleděl do země pod balvanem jak výpravčí na pootevřené dveře vagonu s nákladem vajec, ze kterých, jedno po druhém, vyskakují kuřata. „Musíte pro ni zajet.“

Starý pán nad nimi se rozhlédl, aby našel nějakou schůdnou cestu, kterou by se k nim dostal. Podařilo se mu to oklikou jámami starého výzkumu.

„Zajet! S tímhle krámem! To na ni mám čekat u přívozu?“

„Je to důležitý, pane Chvalina, přece vidíte!“

Starý pán si za nimi sedl na bobek a jukal pod balvan. „Jeje,“ uklouzlo mu. Lžíce bagru zachytila opukovou desku, poněkud ji nadzvedla a sklouzla po ní. Část zeminy pod deskou spadla na dno jámy. Obnažila bok hliněné nádoby. Nádoba byla buď porušená dřív, nebo pukla, když bagr pohnul deskou. Kousek boku nádoby odpadl. Z tohoto otvoru se vysypala část obsahu.

Byly to kulaté, temně šedé až černé, nazelenalé kulaté plíšky.

Starý muž natáhl ruku mezi nohy placmistra a řidiče, aby jeden zvedl. „Máte pravdu,“ řekl. „Zdá se mi to velice zajímavé.“ A přiblížil kotouček k očím. „Namouduši,“ vydechl.

Pan Chvalina leknutím uskočil. Odplivl si. „Fujtajxl, člověče.“

„Okamžitě to položte, pane! Kdo jste, pane?“ zeptal se přísně Břetislav Urban.

Muž poslechl a plíšek opatrně vrátil na místo, odkud jej vzal. S námahou se narovnal. „Ehm,“ řekl. „To vám blahopřeju, pánové.“

Obrátil se, vyhrabal se k autobagru. „Na shledanou, pánové,“ pozdravil a pokračoval ve své cestě vsí. Několikrát potřásl zamyšleně hlavou.

Na mostě, u něhož končila obec, se zastavil. Díval se po kvetoucích leknínech na hladině řeky, viděl i černé stíny pstruhů, ale těžko by se dalo vsadit na to, že tuhle přírodu pozoruje a vnímá. Pak šel pěšky až do Oseka.

Tam nasedl na první vlak a vrátil se do Brodů.

4.

Hladina řeky nad soutokem, ponořená do travnatých strání regulačních hrází, byla klidnější než hladiny rybníka a v temně zelených až černých stínech hloubky a v zrcadlení žlutých leknínů tajuplnější než jezírko z Rusalky.

Z jihu stínily řeku duby a osiky lužního lesa.

Proti proudu, který zde byl u konce svých sil, plavala dívka. Dlouhými a ráznými tempy zkušeného vytrvalce.

Čepice, jejíž žluť závodila s barvou leknínů a prohrávala to, se vynořovala s klidnou a unavující stejnoměrností.

Lekníny, které se dravě šířily od břehů do středu řeky, se na chvíli poplašeně zakolébaly ve vlnách. Pak se v kolébání uklidnily. Jeden člověk je nemohl ohrozit. Spíš se mohly nadít úspěchu nad ním.

Ale na plavkyni, která se nedaleko mostu obrátila a vracela se k soutoku, neměly naději. V poslední čtvrtině té přibližně dvoukilometrové trati začala kraulovat. Lekníny nadskakovaly, pstruzi prchali a žáby s očima vypoulenýma se drápaly mezi kořeny trav při březích.

Tam, kde cesta od památníku v Libíně dospěla na hráz, u skupiny keřů pámelníku vysázených náhodou, nebo úmyslně tak, že otvíraly loučku na hrázi jen pro břeh a řeku, tvoříce dokonalé zákoutí pro jedny milence nebo pro dva vozy, nuže v těch místech stál na kameni regulace metr od břehu a dvacet centimetru pod hladinou doktor Johan. Nad plavkami měl ruce v bok a spokojeně se rozhlížel přírodou. „Paní doktorko!“ zavolal vesele a zamával.

Vynořila se na okamžik z vody, nadechla a zmizela pod hladinou. Snad opravdu na okamžik zauvažovala, zda by nebylo lepší zůstat pod vodou.

Pak zřejmě usoudila, že stejně nemůže uniknout, vynořila se a zvolna se blížila ke břehu.

„Dobrý den, pane doktore. Už jste si zaplaval?“

„Ještě ne. Ostatně, raději se koupu večer,“ lhal Boleslav Johan, kterému se do vody vůbec nikdy nechtělo. Ani za jiter ani za teplých nocí. „Rád bych s vámi probral…“

„Já vím,“ řekla rychle.

Vylezla na břeh.

Zachytila se kamene, posadila se na něj, svlékla čepici a rozhodila vlasy. „Myslela jsem, že přijedete zítra.“

„Mám zítra jakousi práci na chalupě. Ale příští týden bych se zde usadil a neopustím vás dříve než za čtrnáct dní,“ oznámil radostně.

„Máte trochu smůlu,“ řekla víc suše, než bylo zapotřebí. „Jeden výzkum končí a druhý sotva začne…“

„Mně jde hlavně o to, povídat si s vámi o některých problémech. Pan doktor Sultán vás velice chválil.“

Vzdychla: „Já vím.“

5.

„Tak,“ pravil Václav Chvalina, vstupuje do kanceláře národního výboru, „jsme v pytli, předsedo. V pytli.“ A svalil se do křesla. „Můžeme si dát kafe.“

Předseda se hrabal v nějakém šanonu a pohlédl přes brýle na Chvalinu jako pan učitel na nezbedného žáka. Ostatně Josef Hálek býval učitelem, takže to uměl. „No no, Václave. A nekuř mi tady.“

„Vždyť máš votevřený vokno. Až ti to vyklopím, zapálíš si taky.“

„Copak?“

„Našel jsem poklad,“ prohlásil Chvalina suše. A díval se, co to s panem učitelem Hálkem udělá.

Neudělalo to s ním nic. Listoval v šanonu. „Je teplo,“ řekl opatrně za chvíli, „nějaký to pivo sis koneckonců zasloužil. Ale frťana sis do něj neměl zazdívat. To ne,“ zavrtěl hlavou. „To ne. Jak ti to šlo?“ Najednou se zarazil. Vzhlédl a ruce mu klesly na stůl. „No jo. Sakra. Vždyť máš hloubit septik. Tys ho hloubil?“

„Jo.“

„Ale Václave. Doktorka to má přece prokopané. Každý kamínek přesátý a obrácený. Nemůžeš bagrovat, když si dáš pivo. Ani tady ve vsi ne,“ hovořil jak s dítětem, ale neměl svou jistotu. „Dáš si kafe, vid?“

„Nedám. Převrátila všechno, paní doktorka. Až na jeden kámen. Rovnou pod zdí Svobodovy stodoly. A pod tím kamenem to bylo. Čeká u toho starej Urban. Bude na tobě chtít revolver. Celej se klepe a tvrdí, že je to nesmírně vzácný. Klepe se jak výhybkář, co hodil rychlíku špatně veksl.“

Předseda národního výboru zvážněl. „Co jste našli?“

Václav Chvalina pokrčil rameny. „Hrnec s kulatejma a špinavejma plíškama. Velký jsou asi jako tadyhle bříško mýho prstu. Vlez za náma do díry nějakej dědek a prohlížel si to.“

„Znáš ho?“

„Jo. Myslím, že jsem ho tady párkrát viděl. Asi sem chodí z Brodů na procházky.“

„Je u toho taky?“ Předseda balil šanon, ukládal ho do skříně, rovnal papíry na stole a zavíral stůl.

„Není. Zběh. Vlastně ho starej Urban vyhodil.“

Josefu Hálkovi se mírně tmělo před očima. Bylo jisté, že harmonogram výstavby kulturního domu nebude dodržen. V pondělí měla nastoupit pracně opatřená firma na stavbu septiku. Volební sliby se hroutí ranami osudu. Na druhé straně zde však byla naděje, že by věhlas Libína mohl tímto nálezem vzrůst a tak odsunout do pozadí drobné neúspěchy v činnosti lidosprávy. Například opožděnou výstavbu kulturního domu.

„Prokristapána,“ vzdychl Hálek.

„Cože?“

„Nic,“ předseda mávl rukou. „Jdeme.“

Václav Chvalina vstal a prohlásil spokojeně: „Tak vidíš, předsedo. Už to na tebe taky sedlo.“

6.

Je nezbytné konstatovat, že Václav Chvalina se ukázal být pravým mužem, který umí vzít těžkou věc na svá bedra.

Vypůjčil si od předsedy kolo a jel oznámit doktorce Janovské, že nejen cosi našel, ale zároveň že to bagrem rozrejpnul. V Libíně trval archeologický výzkum už víc než deset let a každý občan byl o základních zásadách práce v terénu informován, zvláště proto, že chtěl-li kdokoliv postavit garáž, nebo jen kůlničku, nebo základy pro podezdívku na plot, musel požádat doktorku Janovskou o povolení a záchranný výzkum. Takže bylo dobré s ní vycházet v co nejlepším soužití.

Václav Chvalina cestou několikrát vzdychl.

Hele, řekl si, když zabočil do zákoutí mezi pámelníky.

Neboť uzřel, jak nějaký hubený mužský pomáhá paní doktorce na břeh. Nemohl rozhodnout, jestli je to pro celou záležitost lepší nebo horší. „Pardon,“ řekl.

Vzhlédla. A zbledla. „Spadla stodola?“

„Ne. Paní doktorko, ten kámen…“

„Spadl jste tam vy? S bagrem?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Denár v dívčí dlani.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.