Jack London

Americký spisovatel, vlastním jménem John Griffith Chaney. Narodil se v San Franciscu a jeho dětství bylo ve znamení častého stěhování, nestálých rodinných poměrů a chudoby. V civilním životě byl lovec tuleňů, zlatokop, kotelník v elektrárně a člen pobřežní rybářské hlídky. Již v dětství si však zamiloval dobrodružnou literaturu, kterou posléze začal i sám psát.

Po počátečních potížích a pokusech prosadit se v literatuře se nakonec proslavil mnoha námořnickými povídkami, romány z aljašské přírody a podobně drsných prostředí lidské civilizace. Procestoval celé Spojené státy, jednou byl dokonce uvězněn pro potulku. Tento původně individualista se pod vlivem životních zkušeností a čtení Marxových myšlenek stal socialistou a vstoupil do socialistické strany.

Pracoval v odborovém hnutí, byl kritikem individualismu. Dostal se na universitu, kterou však musel ze zdravotních důvodů opustit. Jeho drsné a naturalisticko-realistické povídky a romány, ve kterých často vycházel z vlastních cestovatelských zkušeností a vyprávění, která během svých dobrodružství zachytil, slavily čtenářský úspěch a John London si začal psaním konečně vydělávat. Nějakou dobu pracoval také jako válečný zpravodaj.

Stal se ve své době nejlépe placeným spisovatelem, podnikl cestu kolem světa, koupil si ranč a ve velkém utrácel. Postupem času se zhoršoval jeho zdravotní stav, navíc opět propadl alkoholu a dluhům. Nakonec spáchal sebevraždu, když se předávkoval morfiem ve snaze potlačit bolesti, kterými trpěl.

Bílý den

Londnův slavný dobrodružný román o Bílém Dni, hrdinovi Aljašky z prvních let zlaté horečky. Je zanesen do doby před velkým objevem zlata na Klondyku, kdy zprávy o slibných nalezištích přivábily na sever neohrožené průkopníky a zlatokopy, tuláky a dobrodruhy, zvyklé drsnému životu. Jako jeden z prvních přišel mladý zlatokop Bílý Den, který se stal legendární postavou Aljašky. Dokáže během krátké doby přepravit poštu přes sněhové pláně, vytušit zlato, kde ještě nikdo nehledal a najít zatím neznámé způsoby, jak zlato dobývat ze země.

Jack London zachytil barvitě jak severskou přírodu, tak i prostředí nových amerických měst, především San Franciska. Možná právě tato skutečnost dělá z Bílého dne jedno z Londonových nejčtenějších děl.

Jack London

Bílý den

2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Alois Josef Šťastný – heirs c/o DILIA, 2013

© Jiří Huslík, 2013

www.eKnihulka.cz

ISBN   978-80-87808-53-5

Obsah

Jack London

ČÁST PRVNÍ

ČÁST DRUHÁ

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

ČÁST PRVNÍ

1

Toho večera nebylo v Tivoli hlučno. Po jedné straně prostorné místnosti sroubené z klád se u výčepního pultu opíralo šest mužů, z nichž dva se přeli, zda je na kurděje účinnější jedlový čaj nebo šťáva z citrónu. Přesvědčovali se navzájem bez horlivosti a s mrzutými zámlkami. Ostatní si jich sotva všímali. Podle protější stěny stály v řadě stolky na hazardní hry. U stolu na kostky nebyl nikdo. U stolku s karetní hrou faro hrál jediný muž. Ruleta se ani netočila a bankéř postával u hučících, do červena rozpálených kamen a rozprávěl s mladou, temnookou ženou, hezkou v tváři i v postavě, která byla známa od Juneau až k Fort Yukonu jménem Panenka. U pokeru seděli tři muži, ale hráli jen známkami za nevelké peníze a bez nadšení, protože neměli diváky. Na tanečním parketu, otevřeném v pozadí, tři dvojice znuděně tančily valčík při houslích a klavíru.

Circle City nebylo město vylidněné, ani tu nebylo zle o peníze. Zlatokopové se již vrátili od Losího potoka i od jiných zlatonosných kopanin na západě, letní rýžování bylo dobré a muži měli měšce ztěžklé zlatým prachem i hrubými hrudkami zlata. Klondyk nebyl dosud objeven a yukonští kovkopové se ještě nenaučili hlubinnému kopání a rozehřívání půdy zapalováním ohňů. V zimě se vůbec nepracovalo a muži si zvykli přezimovat po celou dlouhou polární noc ve velkých táborech, jako bylo Circle City. Nevěděli co s rukama ve vlekoucím se čase, měšce měli důkladně naplněné a jediné společenské rozptýlení nacházeli v hospodách. A přece bylo Tivoli takřka prázdné a Panenka, stojíc u kamen, zívla a ani se nepokoušela zakrýt si ústa. Říkala Charleymu Batesovi:

„Jestli se brzy něco nestane, půjdu spát. Co se vlastně tady s tím táborem děje? Všichni umřeli?“

Bates se ani nenamáhal odpovědět, jen si dál zamyšleně stáčel cigaretu. Dan MacDonald, průkopník, první hospodský a hazardní hráč na horním Yukonu, majetník a provozovatel Tivoli i všech jeho heren, přešel rozmrzele po prostorné prázdné podlaze a připojil se k dvojici u kamen.

„Někdo umřel?“ zeptala se ho Panenka.

„Vypadá to tak,“ odpověděl.

„To teda nejspíš celý tábor,“ řekla odevzdaně a znovu zívla.

MacDonald se ušklíbl a přikývl a již otvíral ústa, chystaje se promluvit, když se přední dveře rozletěly dokořán a ve světle se objevil člověk. Příval mrazu, teplem místnosti proměněný v páru, vířil mu až ke kolenům, stále řidší a řidší hnal se po podlaze, až několik kroků od kamen nadobro zmizel. Nový host sňal s hřebíku u dveří věchtové košťátko a smetl si sníh s mokasínů a s vysokých holínkových punčoch. Byl by vypadal jako veliký chlapík, kdyby byl k němu od výčepního pultu nebyl přistoupil obrovský Kanaďan, který si s ním stiskl ruku.

„Buď zdráv, Bílý Dni!“ zdravil ho. „Sakra, je to ale radost, že tě člověk zas vidí!“

„Buď zdráv, Ludvo, kdypak ty ses přihrnul?“ opáčil příchozí. „Tak jen pojď, napijem se a povíš nám pěkně, co všechno se dělo na Kostěném potoce. Vždyť, hrom do tebe, podej mi pracku ještě jednou! Kde máš toho svého společníka? Zrovna ho hledám.“

Jiný takový obrovský chlap se odtrhl od výčepního pultu a přicházel si s ním stisknout ruku. Olaf Henderson a Ludvík Francouz, podílníci a společníci na Kostěném potoce, byli dva největší muži na Aljašce a třebas byli jenom o půl hlavy vyšší než nový host, vypadal mezi nimi docela jako trpaslík.

„Tak buď zdráv i ty, Olafe, ty jsi moje sousto, rozumíme,“ pravil nový host, nazvaný Bílý Den. „Zítra mám narozeniny a položím tě na lopatky - rozumíme? A tebe taky, Ludvo. Na svoje narozeniny vás dokážu položit - rozumíme? Pojď si zavdat, Olafe, ať ti můžu všechno pěkně vypovědět.“

Zdálo se, že s příchodem nového hosta zaplavila hospodu vlna vřelosti. „Vždyť je to Bílý Den,“ zvolala Panenka, která ho první poznala, jak se objevil ve světle. Charleymu Batesovi se při pohledu na něj zachmuřené rysy v obličeji rozjasnily a MacDonald šel a přidal se k trojici u výčepního pultu. Příchodem Bílého Dne se celá místnost náhle rozzářila a rozveselila. Sklepníci se měli k dílu. Hlasy zesílily. Někdo se zasmál. A když houslista, nahlédnuv do přední místnosti, podotkl k pianistovi: „Je tu Bílý Den,“ tempo valčíku se znatelně zrychlilo a tanečníci také ihned podlehli nákaze a začali se roztáčet, jako by je to opravdu bavilo. Odedávna věděli, že kde je Bílý Den, nic nesmí skomírat.

Obrátil se od výčepního pultu a uviděl mladou ženu u kamen a dychtivý pohled jejích očí, jak ho vítala.

„Nazdárek, Panenko, děvče milé,“ zavolal na ni. „Pozdrav tě, Charley. A co je s vámi se všema, co? Nač takové dlouhé obličeje, když jsou přece rakve jen po třech uncích. Všichni sem, pojďte se napít. Pojďte, vy nezahrabané mrtvoly, a poručte si svou jedovatinu. Všichni sem, všichni. Tohle je má noc a já se dneska roztočím. Zítra mi bude třicet a to už budu dědek. Dneska se ještě naposled rozšoupnu jako mladík. Točíte se všichni se mnou? Tak se hrňte, teda. Hrňte se!

Hej, počkat, Davisi,“ zavolal na bankéře od hry faro, který odstrčil židli a vstával od stolku. „Jednou si s tebou hodím pro štěstí, jen aby se vidělo, jestli budete pít všichni na mne nebo my všichni na tebe.“

Vytáhl z kapsy těžký váček zlatého prachu a pustil jej na vysokou kartu.

„Padesát,“ prohlásil.

Bankéř fara obrátil dvě karty. Vysoká vyhrávala. Poznamenal částku na blok a vážný na výčepním pultě odvážil za padesát dolarů zlatého prachu a vysypal jej z váhové misky do sáčku Bílého Dne. V zadním pokoji dotančili valčík, a jak tři dvojice i s houslistou a pianistou zamířily k výčepnímu pultu, Bílý Den je zahlédl.

„Tak se hrňte i vy!“ volal. „Pohrňte se a řekněte si, co pijete. Tohle je má noc a to teda není žádná taková, co by se vyskytovala moc často. Hrňte se, vy Sivaši a žráči lososů. Je to má noc, slyšíte všichni...“

„Pořádně prašivá noc,“ namítl do toho Charley Bates.

„Máš pravdu, hochu,“ dál zvesela hulákal Bílý Den. „I když prašivá, přece je to moje noc, slyšíte. Však jsem jen prašivý starý vlk. Jen si poslechněte, jak zavyju.“

A také opravdu zavyl jako osamělý šedý vlk, až si Panenka vrazila hezké prstíky do uší a zachvěla se. Za chvilku odvířila v jeho objetína taneční parket, kde i s ostatními třemi ženami a s jejich tanečníky brzy roztáčeli houpavé virginské kolo. Muži i ženy tančili v mokasínech  a hospoda brzy vzkypěla vřavou, jejímž středem i oživující jiskrou byl Bílý Den; popichováním, vtipem i obhroublým žertíkem je všechny burcoval z nakažlivé skleslosti, v níž je zastihl.

Celé ovzduší místa se jeho příchodem změnilo. Zdálo se, že je naplňuje svou nesmírnou živostí. Lidé přicházející z ulice to okamžitě vycítili a sklepníci na jejich otázky jen pokývli k tanečnímu parketu vzadu a říkali významně: „Bílý Den řádí.“ A vstoupivší muži zůstávali a starali se, aby měli sklepníci napilno. Hráči se dostávali do nálady a stolky byly brzy obklopeny, cvakání hracích známek a drnčení rulety se jednotvárně a vladařsky zdvíhalo nad hukot drsných mužských hlasů, nad jejich kletby a hlučný smích.

Málo lidí znalo Elame Harnishe jiným jménem než Bílý Den, přezdívkou, jíž se mu dostalo hned v prvních dobách tady v té zemi pro jeho zvyk budit soudruhy z pokrývek voláním, že už je bílý den. Z průkopníků v té daleké polární divočině, kde všichni vlastně byli průkopníky, byl pokládán za jednoho z nejstarších. Nejprvněiší, jako AI Mayo a Jack Mac-Question, ho časově předcházeli; ti však přišli na Aljašku tak, že překročili Skalisté hory od Hudsonova zálivu od východu. On však byl z těch, co přišli přes průsmyky Chilcoot a Chilcat. Před dvanácti lety na jaře roku 1883 jako osmnáctiletý výrostek překročil Chilcoot s pěti soudruhy. Na podzim se vrátil s jediným. Čtyři v té chmurné, nezmapované nesmírnosti nešťastně zahynuli. A potom celých dvanáct let Elam Harnish hledal zlato mezi stíny polárního kruhu.

A nikdo z lidí tu nehledal tak tvrdošíjně a houževnatě. Vyrůstal zároveň s tou novou zemí. Žádnou jinou zemi neznal. Civilizace mu byla jen jako sen nějakého předchozího života. Tábory jako Čtyřicet Mil a Circle City mu připadaly jako velkoměsta. A nejenomže s mladou zemí vyrůstal, nýbrž přes všechnu její syrovost ji také pomáhal vytvářet. Tvořil její dějepis i zeměpis a ti, kdo přicházeli po něm, popisovali jeho cesty a kreslili na mapu stezky, které prorazil vlastníma nohama.

Hrdinové se zřídka oddávají uctívání hrdinů, ale mezi hrdiny té mladé země, třebaže sám byl mladší, platil za staršího hrdinu. Co do času byl před nimi. Co do skutků je překonával. Co do vytrvalosti bylo obecně uznáváno, že dokázal k smrti utahat i ty nejodolnější z nich. A k tomu ještě platil za statečného, čestného a bezúhonného muže. V takových končinách, kde je život v sázce a hraje se oň bezstarostně a lehkomyslně se i prohrává, tam se lidé takřka bezděčně vrhají za rozptýlením a úlevou do hazardních her. Na Yukonu dávali lidé v sázku život za zlato a ti, kdo vyhráli a zemi zlato vyrvali, o ně opět hráli mezi sebou. Elam Harnish nebyl výjimkou. Ze všeho nejvíc byl synem člověka a měl silně vyvinutý pud hráče o život. Prostředí určovalo ráz jeho hry. Narodil se na zemědělské usedlosti ve státě Yowa a jeho otec se vystěhoval na východní konec státu Oregon, takže Elam prožil chlapectví v kraji kovkopů. Znal jenom tvrdý boj o velké sázky. V takové hře platí smělost a vytrvalost, ale karty rozdává mocný bůh Náhoda. Poctivá práce za jistou, ale hubenou odměnu, ta zde neplatí. Člověk hraje vysokou hru. Pro všechno dá v sázku všechno, a cokoli je méně než všechno, znamená prohru. Tak tedy Elam Harnish na Yukonu dvanáct let prohrával. Pravda, loni v létě na Losím potoce vytěžil dvacet tisíc dolarů a dalších dvacet tisíc mu tam zůstalo. Jenže, jak to sám vyjadřoval, tohle nebylo nic víc než staré sázky dobyté nazpět. Dvanáct let sázel svůj život a čtyřicet tisíc je malá „šňůra“ za takové sázky - to je tak na skleničku a zatancovat si v Tivoli, na zimní zařádění v Circle City a na nákup proviantu na další rok. Na Yukonu si lidé staré přísloví obrátili, že znělo: těžce nabyl, lehce pozbyl.

Po dotančení virginského kola volal Elam Harnish celou hospodu k nálevně zavdat si znovu. Pohárky tu byly po dolaru, zlato platilo šestnáct dolarů za unci; bylo tam třicet lidí, kteří přijímali jeho pozvání, a tak v každé přestávce mezi tanci hostil Elam celou hospodu. Byla to jeho noc a nikomu nebylo dovoleno platit. Ne proto, že by Elam Harnish byl pijan. Whisky pro něj znamenala jen málo. Byl příliš živoucí a zdravý, duší i tělem příliš vyrovnaný, aby mohl mít sklon k otrockému poddanství alkoholu. Strávil na stezce a na řece dlouhé měsíce, kdy nepil nic silnějšího než kávu, a jednou dokonce zůstal celý rok i bez kávy. Byl však družný, a protože na Yukonu jediným společenským výrazem byla hospoda, hledal přátelství po hospodách. I když byl ještě chlapcem v kovkopských táborech Západu, všichni muži to tak vždy dělali. Viděl v tom jediný správný způsob, jak se muž společensky projevuje. Jiné způsoby neznal.

Vynikal zde nápadně mužnou postavou, třebaže byl oblečen podobně jako většina mužů v Tivoli. Na nohou měl mokasíny z jemně vydělané losí kůže, po indiánsku zdobené korálky. Za kalhoty mu sloužily obyčejné pracovní katě, kabát měl ušitý z pokrývky. Po boku mu visely kožené palčáky, dlouhé skoro po loket, zevnitř podšité vlnou. Po yukonském způsobu byly spojeny řemínkem přehozeným okolo krku a splývajícím po obou ramenou. Na hlavě měl kožešinovou čepici se zdviženými chránítky na uši, z nichž volně visely rozvázané tkanice. Hubený a mírně podlouhlý obličej s náznakem prohloubenin pod lícními kostmi vypadal takřka jako tvář Indiána. Opálená plet a bystré černé oči sice přispívaly k tomu dojmu, avšak bronzový odstín pleti a oči samy byly bytostně bělošské. Vypadal na víc než třicet, a přitom se jeho hladce vyholená tvář bez vrásek zdála skoro chlapecká. Tento rozporný dojem věku nevznikal z nějakých očividných znaků. Pocházel spíše z abstraktnějších skutečností jeho života, zevšeobecněním všeho, co vydržel a přežil a co daleko přesahovalo schopnost obyčejných lidí. Žil surový život v ustavičném napětí, a cosi z toho všeho mu žhnulo v očích, chvělo se mu v hlase a zdálo se bez přestání přišeptávat na jeho rtech.

Ty rty byly tenké a ještě se často pevně stahovaly na pravidelné bílé zuby. Jejich přísnost však mírnil záhyb zatočený v koutcích úst vzhůru. Ten záhyb zjemňoval jeho výraz do něžnosti, stejně jako drobounké vrásky v koutcích očí ho zpříjemňovaly veselostí. Ty nezbytné půvaby zabraňovaly převládnout povaze v podstatě divošské, která by bez nich zůstala krutá a zatrpklá. Nos měl tenký s plnými chřípěmi, a přece jemný, velikostí úměrný k celku tváře; vysoké čelo, jako by chtělo napravit, že je poměrně úzké, bylo nádherně vyklenuté a souměrné. S indiánskou podobou byly v souladu i vlasy, docela rovné a docela černé, s leskem, který dává jen dokonalé zdraví.

„Bílý Den propaluje černou noc - svíčka mu hoří z obou konců,“ smál se Dan MacDonald, když sem dolehl od tanečníků výbuch výkřiků a veselosti.

„A že se v tom ten chlapec taky vyzná, co, Ludvo?“ řekl Olaf Henderson.

„Pane na nebi! To bych řek,“ souhlasil Ludva Francouz. „Ten hoch je celej ze zlata - -“

„Až bude pámbu všemohoucí propírat Bílému Dni dušičku o tom posledním dnu pláchání,“ přerušil ho MacDonald, „vždyť bude muset za ním házet do pláchla štěrk lopatou, aby bylo z čeho vypláchat.“

„To se ti povedlo,“ zahučel Olaf Henderson, hledě na MacDonalda s hlubokým obdivem.

„Náramně,“ dotvrzoval Ludva Francouz. „Tak si myslím, že na to jednu vypijeme, co?“

2

Ve dvě hodiny k ránu dostali tanečníci chuť něco pojíst a odložili tanec na půl hodiny. A právě v té chvíli Jack Kearns navrhl poker. Jack Kearns byl vysoký chlapík se širokým a hrubým obličejem, který se ve spolku s Bettlesem pokusil založit sklad a obchodní stanici až kdesi u pramenů řeky Koyukuk, daleko za polárním kruhem, a ztroskotal s tím. Od té doby se spokojil se svými stanicemi v táborech Čtyřicet Mil a Šedesát Mil, podnikavost zaměřil jinak a objednal si ze Spojených států malou parní pilu a říční parník. Pilu mu právě teď přepravovali na saních přes průsmyk Chilcoot s pomocí Indiánů a psích spřežení, aby ji mohli dopravit dolů po Yukonu hned na začátku léta, jakmile odejdou ledy. Později v létě, až se Beringovo moře a ústí Yukonu zbaví ledu, bude v Saint Michael smontován také parník a připlaví se proti toku až po okraj naložený zbožím.

Jack Kearns tedy navrhoval poker. Ludva Francouz, Dan MacDonald a Hall Campbell (který objevil naleziště na Losím potoce) netančili, protože bylo málo děvčat a nemohla postačit pro všechny, i byli všichni tři nakloněni Kearnsovu návrhu. Rozhlíželi se po pátém spoluhráči, když Bílý Den právě vycházel od tanečního parketu zavěšen do Panenky a s celým průvodem tanečníků za sebou. Na volání hráčů pokeru přistoupil k jejich stolku v koutě.

„Nechceš si přisednout?“ tázal se ho Campbell. „Jak ti přeje štěstí?“

„Dnes teda určitě,“ odpovídal Bílý Den rozjařené a zároveň ucítil, jak mu Panenka varovně stiskla paži. Chtěla si ho udržet k tanci. „To se ví, že mi štěstí přeje, ale radši bych tancoval. Nijak nebažím obírat vás o peníze, chlapci.“

Nikdo nenaléhal. Přijali jeho odmítnutí jako konečné. Panenka mu tiskla paži a už ho vedla za tanečníky, kteří se chystali večeřet, on však náhle ucítil, že už ho vábí něco docela jiného. Ne proto, že by se mu nechtělo tančit, nebo že by se jí chtěl nějak nešetrně dotknout; ale to vytrvalé tisknutí paže pobouřilo jeho přirozenost volného muže. Uvědomil si, že vůbec nestojí o to, aby mu nějaká žena určovala, co má dělat. Sám byl sice u žen oblíben, nikdy však jim nepřikládal velkou důležitost. Byly jen hračky na chvilkovou zábavu, součást úlevy a odpočinku od vyšší hry o život. Setkával se s ženami zároveň s whisky a hazardní hrou v karty, a ze všeho došel k názoru, že je daleko snadnější odtrhnout se od pití a od karbanu než od ženy, s kterou se člověk pořádně zaplete.

Sám sobě byl otrokem, což bylo přirozené u člověka, tak do hloubi nitra zdravého, bouřil se však přímo vražednicky nebo zděšeně proti otročení komukoli jinému. Pro sladkou oddanost lásky neměl nejmenšího pochopení. Zamilovaní muži mu připadali jako šílenci a šílenství mu nikdy nestálo za to, aby se nad ním zamyslil. Avšak přátelství s muži bylo něco docela jiného než láska k ženám. V přátelství nebylo podřízenosti. To byla otázka společenství v práci, spravedlivých dohod mezi muži, kteří se navzájem nedonucují, nýbrž se podílejí o nebezpečí stezky, řeky a hor ve společném úsilí o život a o poklady. Muži a ženy se pronásledují a jeden si vždy podřizuje druhého podle své vůle. Přátelství je jiné, v něm není otroctví; a třebaže on sám, silák nade vše pomyšlení, dával daleko víc, než přijímal, nedával nic z otrocké povinnosti, nýbrž ze šlechetné štědrosti, dary lopoty nebo hrdinské snahy vycházely z jeho rukou velkomyslně. Vláčet břemena celé dny přes průsmyky šlehané vichřicí nebo napříč mokřinami zamořenými moskyty a nést přitom dvojnásobnou váhu než soudruh, v tom nebylo ani nespravedlnosti, ani donucování. Každý dělal, co mohl. V tom byla podstata věci. Pravda - někdo je silnější než ostatní, ale dokud dělá každý, co může, je to poctivá výměna, zásada je dodržována a spravedlivý úděl všech je zajištěn.

Ale co se týče žen - ba ne! Ženy poskytují málo a požadují všechno. Ženy mají své tkaničky u zástěry a snaží se spoutat jimi kteréhokoli muže, jak se na ně třeba jenom dvakrát podívá. Tak jako tady Panenka, která si div hlavu neužívala, než přišel, ale hned se mohla přetrhnout radostí, když ji požádal o tanec, A jeden tanec by ještě nevadil, protože však s ní tančil dvakrát a třikrát a ještě několikrát, začala mu mačkat paži, když ho vyzývali, aby zasedl k pokeru. To je ta zhoubná tkanička od zástěry, první z mnoha nátlaků, které by naň uplatňovala, kdyby se podřídil. Ne proto, že by to nebyla docela pěkná ženská, zdravá a urostlá a hezká na pohled, také výtečná tanečnice, nýbrž proto, že je to žena se vší ženskou žádostivostí spoutat ho tkaničkou od zástěry, svázat ho na rukou i na nohou, aby si ho mohla označkovat pro sebe. To zas poker je lepší. Kromě toho má poker zrovna tak rád jako tanec.

Vzepřel se tomu zatahání za loket prostě odmítavou nepoddajností celé své bytosti a řekl:

„Tak se mi nějak zachtělo na chvilku si s vámi hodit.“

Znovu ucítil zatahání za loket. Pokoušela se ovinout okolo něho tkaničku zástěry. Na zlomek okamžiku zdivočel, zaplavila ho vlna hrůzy a byl by až vraždil, jak ho to vyděsilo. Na tu nekonečně krátkou chvilku se stal po všech stránkách vystrašeným tygrem, zuřícím a plným hrůzy z vytušené pasti. Kdyby byl jenom divochem, byl by splašeně uskočil a prchal by odtud, nebo by ji byl rozdrtil. Jenže současně se v něm probouzelo dědictví celých generací kázně, jimiž se člověk stal aspoň nedokonalým společenským tvorem. Snažily se v něm uplatnit takt a soucit a on se očima usmíval Panence do očí, když jí říkal:

„Ty si jdi a dej si něco k jídlu. Nemám hlad. Ještě se spolu natancujem! Vždyť noc teprve začíná. Dej se do toho, holka zlatá.“ Vyvinul si paži z její, pleskl ji hravě po rameni a zároveň se obrátil k hráčům pokeru:

„Sázka je neomezená a jdu s vámi do toho.“

„Může se sázet až po střechu,“ řekl na to Jack Kearns.

„Strhni i střechu.“

Hráči na sebe letmo pohlédli a Kearns prohlásil: „I střecha je pryč.“

Elam Harnish si sedl na připravenou židli, začal vytahovat svůj váček zlata a rozmyslil si to. Panenka ještě chvilku mrzutě špoulila rty a potom vykročila za ostatními tanečníky.

„Přinesu ti obložený chleba, Bílý Dni,“ volala ještě přes rameno.

Přikývl. Usmála se naň a tím úsměvem mu odpouštěla. Unikl tkaničkám zástěry, aniž se příliš dotkl jejích citů.

„Hrajme s cejchy,“ navrhoval. „Hromady hracích známek věčně na stole překážejí ... Jestli vám to nevadí, lidi?“

„Jsem pro,“ odpověděl Hall Campbell. „Moje budou po pěti stovkách.“

„Moje taky,“ přitakal Harnish, zatímco další stanovili výši hodnoty svých cejchů, přičemž Ludva Francouz, nejskromnější, vydal své v platnosti sto dolarů za kus. V té době nebyli na Aljašce darebáci ani žádní „parlamentáři“, podvodní hráči z povolání. Hrálo se poctivě a lidé si navzájem důvěřovali. Slovo muže platilo stejně jako jeho zlato pod zkušební dmuchavkou. Cejch byla plochá obdélníková destička ze slitiny, sama o sobě v hodnotě asi jednoho centu. Když však člověk vsadil cejch ve hře a prohlásil, že stojí pět set dolarů, byl přijat v hodnotě pěti set. Kdo jej vyhrál, věděl, že ten, kdo jej vydal, vyplatí zaň pět set dolarů v zlatém prachu odváženém na vážkách. Cejchy měly různou barvu, takže nebylo těžko určit vydatele. Za těch prvních dob na Yukonu také nikoho ani ve snu nenapadlo hrát o zástavy. Každý ručil ve hře celým svým majetkem, ať už ten majetek byl kdekoli a měl jakoukoli podobu.

Harnish vyhrál při snímání a měl rozdávat. Na to příznivé znamení, zatímco karty míchal, zavolal na sklepníky, aby nalili po skleničce pro celou hospodu. Když dával první kartu MacDonaldovi po své levici, volal:

„Dolů k zemi, vy všichni malemuti, seveřáci-vlčáci a štěňata Sivašů! K zemi a zarejte drápy! Napněte ty postraňky! Jen se opřít, celou vahou do postrojů, ať praská řemení na prsou! Hop-la! Joj! Vyjíždíme a jede se až do snídaně s těma, co zaspali! A to vám říkám hnedka jasně a srozumitelně, že to bude pěkně do kopečka a zas rychle s kopečka, než si tu snídani zasloužíme. A někdo si narazí makovici - a pořádně.“

Jakmile začali, byla to hra tichá a klidná, mluvilo se jen málo nebo vůbec ne, třebaže kol dokola hráčů hospoda rykem vřela. Elam Harnish zažehl jiskru. Další a další kovkopové zapadali do Tivoli a už zde zůstávali. Když se Bílý Den roztáčel a řádil, nikdo o to nechtěl přijít. Taneční parket byl zaplněn. Protože bylo málo ženských tanečnic, mnoho mužů si uvázalo na rukáv kapesník jako znamení ženství a tančilo s ostatními muži. Všechny hry byly obsazeny a hlasy mužů, hovořících u dlouhého výčepního pultu nebo ve skupině okolo kamen, provázel ustavičný cvakot hracích známek a ostrý, stoupající a opět klesající bzukot rulety. Všechny jednotliviny správné yukonské noci byly na dosah a splývaly do celku.

Štěstí se u hracího stolku jednotvárně střídalo, nevyskytovaly se vysoké karty. Z toho vyplynulo, že se hrály vysoké hry na nízkou kartu, takže ovšem žádná hra nemohla dlouho trvat. Ludva Francouz vyhrál pět tisíc dolarů na obyčejnou řadu do desítky proti dvěma figurám po třech, které měli v ruce Campbell a Kearns. Šňůru osm set dolarů vyhrál pouhý párek trojek na rozloučenou. A jednou Harnish přisazoval před vyloženou ještě dva tisíce proti Kearnsovu chladnokrevnému vyhánění. Když Kearns ukázal kartu, měl nízkou barvičku, kdežto Harnishova karta prozradila, že měl odvahu přisazovat na pouhý párek desítek.

Ale ve tři hodiny k ránu to začalo, „šla karta“, objevily se vysoké kombinace. Byla to chvíle chvil, ta pravá, na jakou hráči pokeru čekávají třeba celé týdny. Zpráva o tom se rozdrnčela po Tivoli. Přihlížející ztichli. Lidé opodál ustávali v hovoru a přistupovali ke stolku. Hráči od druhých her odbíhali, taneční parket byl opuštěn, až konečně všichni, nějakých sto nebo ještě víc lidí, stáli v sevřené a mlčící skupině okolo pokerového stolu. Vysoké sázky začaly ještě před kupováním karet a pokračovaly stále dál, aniž bylo měnění vůbec v dohledu. Kearns dával a Ludva Francouz zahrál jako první s jediným cejchem - v jeho případě hodnotou sto dolarů. Campbell pouze „viděl“, ale Elam Harnish, na řadě po něm, hodil do šňůry pět set dolarů s poznámkou k MacDonaldovi, následujícím za ním, že ho pouští lacino.

MacDonald pohlédl ještě jednou na svou kartu a vložil do toho cejchy za tisíc dolarů. Kearns, dlouho uvažuje nad svou kartou, konečně „viděl“. Potom už zůstat ve hře mělo stát Ludvu devět set dolarů a on je po delší úvaze vyplatil. Campbella to rovněž mělo stát devět set, aby mohl dokupovat karty, on však k obecnému překvapení nejen viděl těch devět set, nýbrž zvýšil o další tisíc.

„Tak jste konečně všichni na pěšině,“ podotkl Harnish, když sám „viděl“ těch patnáct set a otočil se o tisíc. „To se ví, že na tomhle kopečku je ta šťastná snídanička, a měli byste dát radši pozor, až začnou praskat postroje.“

„Taky si za tou snídaničkou mířím,“ doprovázel MacDonald své cejchy za dva tisíce a další tisíc, o který zvyšoval.

Právě v tomto okamžiku si hráči nadsedli a věděli nad všechnu přibližnost, že jsou v rukou vysoké karty. Ačkoliv rysy v obličejích nic neprozrazovaly, všichni se bezděčně napjali. Každý z nich se snažil tvářit se navenek prostě podle své nátury, jenže každý měl náturu jinou. Hall Campbell uplatňoval navyklou opatrnost. Ludva Francouz prozrazoval zájem. MacDonald zachovával upřímnou dobromyslnost, jenže teď to vypadalo, jako by ji vyladil maličko přepjatě. Kearns byl chladně rozvážný a jakoby neúčastný, kdežto Elam Harnish vypadal stejně posměvačně a čtverácky jako vždy. Ve šňůře bylo již jedenáct tisíc dolarů a cejchy ležely nakupeny v neladu uprostřed stolu.

„Už mi nezbyly cejchy,“ posteskl si Kearns. „Začněme radši s dlužními úpisy.“

„Jsem rád, že neuhýbáš,“ odpověděl na to MacDonald srdečně.

„No, ještě nevím. Mám v tom už tisícovku. Jakpak to teď na mne vypadá?“

„Bude tě to stát tři tisíce jenom za podívání, ale můžeš se točit, nikdo tě nedrží.“

„Točit - starýho kozla. Myslíš si asi, že mám nabitou kartu jako ty.“ Kearns se znovu podíval na svou kartu. „Ale řeknu ti, co udělám, Maku. Leze na mne taková plíživá předtucha, a tak zatím aspoň vidím ty tři tisíce.“

Napsal částku na kousek papíru, podepsal to a přihodil k cejchům vprostřed stolu.

Ohniskem všech pohledů se stal Ludva Francouz. Znervózněle přesunoval chvilku karty v prstech. Potom s povzdechem: „Bóže dobrej! Nejde na mě ani to nejmenší tušeníčko,“ zahodil lítostivě kartu na odhozené.

Okamžitě se těch sto a několik párů očí upřelo na Campbella.

„Nebudu tě sekat, Jacku,“ pravil a spokojil se s tím, že zůstal za ty dva tisíce dolarů, v jeho pořadí požadované.

Zraky se upřely na Harnishe, který škrabal na papírek a přistrčil jej ke středu stolku.

„Já jenom abyste věděli, že tohleto není žádný nedělní kázání ani dobročinná společnost,“ řekl. „Vidím a neuteču, Jacku, a zahrál bych ještě tisíc. Tady se máš do čeho pustit s tou svou nabitou kartou, Maku.“

„Právě z takového spuštění vždycky tloustnu, dám Jo a ještě bych se otočil o tisíc,“ odpovídal na to MacDonald. „Ještě máš to tušení, Jacku?“

„Pořád ještě ta předtucha,“ Kearns si dlouho pohrával se svou kartou v prstech. „A taky na ni za- hraju, jenže musíte všichni vědět, jak si stojím. Je tu ton můj parník Bella - a ten má cenu dvacet tisíc, jestli vůbec stojí za grešli. Potom mám Šedesát Mil, kde je na skladě zboží za pět tisíc. A všichni víte, že mám na cestě parní pilu. Je zrovna na Lindermanově jezeře a prám se už staví. Jsou moje papírky dobré nebo ne?“

„Jen si posluž, to se ví, že tvůj papírek je vždycky dobrý,“ zněla odpověď Bílého Dne. „A když se už o tom hovoří, můžu se jen tak jako zmínit, že mám dvacet tisíc tadyhle u Maka v trezoru, a dalších dvacet leží v zemi na Losím. Ty tam tu zem znáš, Campbelle Je tam v hlíně tolik?“

„To se zná, že je, Bílý Dni.“

„Kolik mě to teď stojí?“ tázal se Kearns.

„Dva tisíce za kouknutí.“

„Jestli nezahneš, tak tě určitě seknu,“ varoval ho Bílý Den.

„Je to zatraceně dobrá předtucha,“ odtušil Kearns, přidávaje útržek na dva tisíce k rostoucí hromadě. „Ouplně cejtím, jak se mi plíží nahoru a dolů po páteři.“

„Já teda tušení nemám, ale mám zas takovou snesitelně k světu kartu,“ ozýval se Campbell, přistrkuje svůj papírek; „ale není to zrovna karta na otočení.“

„To má zas je,“ Bílý Den se odmlčel a psal: „Vidím ten tisíc a zahraju zas ještě jednu takovou tisícovku.“

Panenka, stojící za ním, udělala teď něco, nač nemá právo ani ten nejlepší přítel. Vztáhla ruku Bílému Dni přes rameno, zvedla jeho kartu a podívala se na ni, kryjíc současně líc karet těsně u jeho hrudi. Uviděla na jeho kartě tři dámy a párek osmiček, nikdo však nevytušil, co vidí. Oči všech hráčů se upíraly na její tvář, když si kartu prohlížela, ona se však ani v nejmenším neprozradila. Její rysy mohly být z ledu vyřezány, neboť si zachovala přesně stejný výraz jako předtím a potom. Ani sval se jí v obličeji nezachvěl; ba ani nejmenším rozšířením chřípí se neprojevila, ani v očích se jí sebeméně nezablesklo. Položila kartu opět rubem vzhůru na stůl a dosud prodlévavé pohledy se znenáhla od ní odvrátily, protože se pranic nedověděly.

MacDonald se dobromyslně usmál. „Vidím, Bílý Dni, a tentokrát tě o další dva tisíce sekám. Co dělá to tvoje tušení, Jacku?“

„Pořád ještě to po mně leze, Maku. Teď jsi mě doběh, ale to moje tušení je taková rejpavá přemlouvačná rohatá potvora, že to musím zahrát už z pouhopouhý povinnosti. Zůstanu ty tři tisíce. A pak mám ještě jednu předtuchu: Bílý Den zůstane taky.“

„Bych řek, že zůstane.“ přitakal Bílý Den, když Campbell odhodil kartu. „Ten si neplete měkký s tvrdým a podle toho hraje. Dám ty dva tisíce, zavírám a uvidíme, co nakoupíme.“ V mrtvolném tichu, až na tlumené hlasy tří hráčů, provedena výměna karet. V sázkách na stole už bylo třicet čtyři tisíce dolarů a hra se zatím nedostala možná ani do polovičky. K údivu Panenky si Bílý Den podržel jen ty tři dámy a párek osmiček odhodil, žádaje dvě nové karty. A tentokrát se ani ona neodvažovala nahlédnout, co koupil. Znala hranice své sebevlády. Ani on se nepodíval. Dvě nové karty ležely rubem vzhůru na stole tak, jak mu byly rozdány.

„Karty?“ ptal se Kearns MacDonalda.

„Mám dost,“ zněla odpověď.

„Můžeš měnit, chceš-li, však víš,“ upozorňoval Kearns.

„Ba ne, tohle mi stačí.“

Kearns sám měnil dvě karty, ale nepodíval se na ně.

Harnish stále ještě nechával své karty ležet.

„Nikdy nesázím, když to má někdo v ruce,“ říkal pomalu, dívaje se na hostinského. „Šňůru musíš rozjet ty, Maku.“

MacDonald pozorně přepočítal své karty, aby se dvojnásobně ujistil, že nemá špatně rozdáno, napsal částku na útržek papíru a přistrčil ho do Šňůry s prostými slovy:

„Pět tisíc.“

Všechny oči lpěly na Kearnsovi, který se podíval na své nově tažené karty, spočítal zbylé tři, aby odstranil každou obavu, že by mohl mít v ruce víc než pět karet, a napsal sázku na papírek.

„Vidím tě, Maku,“ řekl, „zahraju jenom maličkou tisícovku, abych tadyhle Bílého Dne neodehnal.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bílý den.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.