SIBIŘSKÁ VÝCHOVA

Nicolai Lilin

Přeložila Alice Flemrová

PASEKA

PRAHA – LITOMYŠL

Kresby, jež tvoří doprovod textu, jsou detaily původních tetování provedených autorem knihy.

Nicolai Lilin

Sibiřská výchova

Z italského originálu Educazione siberiana,

vydaného nakladatelstvím Einaudi v Turíně roku 2009,

přeložila Alice Flemrová

Technická redakce Petr Čížek

Fotografie na přebalu Stefano Fusaro – Libreidee

Vydalo Nakladatelství Paseka, s. r. o.

v Praze a Litomyšli roku 2014

Odpovědná redaktorka Anežka Charvátová

Knihy nakladatelství Paseka

žádejte u svých knihkupců nebo na adrese:

Nakladatelství Paseka

obchodní oddělení

Chopinova 4, 120 00 Praha 2

tel.: 222 710 750–1

e-mail: paseka@paseka.cz

Aktuální informace o knihách nakladatelství Paseka

najdete na internetové stránce www.paseka.cz

Elektronické formáty připravil KOSMAS www.kosmas.cz

EDUCAZIONE SIBERIANA

Copyright © 2009 Giulio Einaudi editore s. p. a., Torino

Translation © Alice Flemrová, 2011

epub: ISBN 978-80-7432-383-6

mobi: ISBN 978-80-7432-385-0

pdf: ISBN 978-80-7432-384-3

SIBIŘSKÁ VÝCHOVA

„Někdo si života užívá, někdo ho protrpí, a my s ním bojujeme.“

Staré rčení sibiřských urků

JÁ VÍM, ŽE BY SE TO NEMĚLO

Já vím, že by se to nemělo, ale jsem v pokušení začít od konce.

Například od toho dne, kdy jsme probíhali místnostmi rozbořené budovy a stříleli na nepřítele z tak těsné blízkosti, že jsme se ho skoro mohli dotknout rukou.

Byli jsme vyčerpaní. Paragáni se střídali, zato my sabotéři jsme nespali už tři noci. Postupovali jsme jako vlny na vodě, abychom nepříteli nedopřáli možnost si odpočinout, provést manévry, nachystat si proti nám plán. Pořád jsme bojovali, pořád.

Toho dne jsem se ocitl v posledním patře oné budovy spolu s Botkou, snažili jsme se zlikvidovat poslední těžký kulomet. Hodili jsme tam dva ruční granáty.

V prachu, který se snášel ze střechy, nebylo nic vidět, a před sebou jsme měli čtyři nepřátelské vojáky, kteří se stejně jako my motali v šedivém, špinavém mračnu, páchnoucím rozvalinami a spálenou výbušninou.

Z takové blízkosti jsme tam v Čečensku nikdy na nikoho nestříleli.

Náš kapitán mezitím v prvním patře jednoho muže zajal a osm jich složil, to všechno sám.

Když jsem vyšel s Botkou ven, byl jsem úplně ohlušený. Kapitán Nosov zrovna žádal Moskvu, aby dával pozor na arabského zajatce, zatímco on, Naběrák a Zenit půjdou zkontrolovat sklep.

Posadil jsem se na schody vedle Moskvy, před vyděšeného zajatce, který se neustále pokoušel něco nám sdělit. Moskva ho neposlouchal, chtělo se mu spát a byl unavený, tak jako my všichni. Jakmile se k němu kapitán otočil zády, Moskva vytáhl z bundy pistoli, rakouskou glocku, jednu ze svých trofejí, nasadil vrcholně arogantní výraz a střelil zajatce do hlavy a do hrudníku.

Kapitán se otočil a beze slova se na něj útrpně podíval.

Moskva si sedl vedle mrtvého a sám polomrtvý únavou mu zamáčkl oči.

Kapitán se na nás na všechny podíval, jako kdyby nás v té chvíli viděl vážně poprvé, a řekl:

„Tohle už je moc, kluci. Všichni do aut, odpočívat, za bojovou linii.“

Jeden za druhým, jako zombie, jsme se vydali k našim autům. Měl jsem tak těžkou hlavu, že jsem si byl jistý, že kdybych se zastavil, rozletěla by se mi na kusy.

Vrátili jsme se za bojovou linii do oblasti ovládané a bráněné naší pěchotou. Okamžitě jsme usnuli, já si ani nestihl svlíknout bundu a sundat boční brašny, a už jsem se propadl do tmy, jako bych byl mrtvý.

O chvíli později mě Moskva vzbudil, šťouchal mě pažbou kalašnikova do bundy v úrovni hrudníku.

Pomalu a neochotně jsem otevřel oči a rozhlédl se kolem, jen s námahou jsem si vybavoval, kde to jsem. Nedokázal jsem zaostřit.

Moskva měl unavenou tvář, žvýkal kus chleba. Venku byla tma, vůbec se nedalo určit, kolik je hodin. Podíval jsem se na hodinky, ale nedokázal jsem přečíst ani čísla, všechno bylo jako v mlze.

„Co se děje, jak dlouho jsme spali?“ zeptal jsem se Moskvy vyčerpaně.

„Hovno jsme spali, bratříčku… A mám ten dojem, že budeme muset zůstat vzhůru ještě pěkně dlouho.“

Zabořil jsem tvář do dlaní a snažil se sebrat sílu, abych vstal a začal uvažovat. Potřeboval jsem spát, cítil jsem po těle strašlivou únavu. Kombinézu jsem měl špinavou a provlhlou, bunda mi smrděla potem a hlínou, byl jsem na hadry.

Moskva šel vzbudit i ostatní.

„No tak, kluci, odjíždí se hned teď… Potřebujou nás.“

Všichni byli zoufalí, nechtělo se jim vstávat. Ale s bědováním a nadávkami se vyhrabali na nohy.

Kapitán Nosov se pohyboval se sluchátkem u ucha a jeden pěšák chodil za ním jako ochočené zvíře s polní vysílačkou v tlumoku. Kapitán se rozčiloval, dokolečka opakoval kdovíkomu do vysílačky, že máme první odpočinek po třech dnech, že jsme úplně vyčerpaní. Všechno marné, protože v jednu chvíli Nosov vyštěkl tónem připomínajícím stepování:

„Ano, soudruhu důstojníku! Potvrzuji, rozkaz přijat!“

Takže nás zase posílali do první linie.

Nechtěl jsem na to ani pomyslet.

Šel jsem k plechovému barelu plnému vody. Strčil jsem do něj ruce, voda byla příjemně osvěžující, ucítil jsem lehké zamrazení. A tak jsem do barelu ponořil celou hlavu, potopil jsem ji pod vodu, zadržel dech a nechal ji tam.

Otevřel jsem v barelu oči a uviděl neproniknutelnou tmu. Vyděsil jsem se, okamžitě jsem hlavu vynořil a zhluboka se nadechl.

Ta tma, kterou jsem v barelu uviděl, na mě měla ošklivý účinek, zdálo se mi, že přesně takováhle může být smrt – temná a bez vzduchu.

Stál jsem nad tím barelem a díval se, jak se na vodě pohupuje odlesk mé tváře a mého dosud uplynulého života.

ČEPICE Z OSMI TROJÚHELNÍKŮ A VYSTŘELOVACÍ NŮŽ

V Podněstří je únor nejchladnější měsíc v roce. Fouká silný vítr a vzduch je najednou pichlavý, štípe do tváří; každý, kdo vyjde ven na ulici, je zakuklený jako mumie, děti vypadají jako panenky, navlečené do spousty oblečení, se šálami omotanými až k očím.

Obvykle strašně moc sněží, dny jsou krátké a tma se začíná snášet hodně brzy.

V tomhle měsíci jsem se narodil. Byl jsem tak zubožený, že ve staré Spartě by se mě kvůli mému fyzickému stavu nepochybně zbavili. Ale tady mě strčili do inkubátoru.

Přišel jsem na svět v osmém měsíci, nohama napřed, a měl jsem spoustu dalších abnormalit. Jedna laskavá sestřička mámě řekla, že si musí zvyknout na to, že mi nezbývá moc života. Maminka plakala a odsávala pro mě mléko, aby mi ho zanesli do inkubátoru. Pro ni to asi nebyla zrovna veselá chvíle.

Zkrátka hned od narození jsem si zřejmě nějak zvykl rodičům (vlastně spíš mamince, protože otec ve skutečnosti na všechno kašlal, vedl si svůj zločinecký život, přepadával banky a trávil spoustu času v base) způsobovat všemožné potíže a nedopřál jsem jim moc šancí vést radostný život. Ani si nevzpomínám, co všechno jsem jako malý vyvedl. Ale je to přirozené, vyrůstal jsem v nechvalně známé čtvrti, přímo v místech, kde se ve třicátých letech minulého století usadili zločinci vystěhovaní ze Sibiře. Můj život byl tam, v Benderu, mezi kriminálníky, a naše zločinem skrz naskrz prolezlá čtvrť byla jako jedna velká rodina.

Jako dítě mě hračky nezajímaly. Ve čtyřech pěti letech jsem se pro zábavu potloukal po domě a snažil se nepropást okamžik, kdy se můj děda nebo strýc dají do rozmontovávání a čištění zbraní. Čistili je často, s péčí a láskou, protože jich měli opravdu hodně. Můj strýček říkal, že zbraně jsou jako ženy, když je člověk dostatečně nehladí, ztuhnou a zradí ho.

Zbraně se v našem domě, tak jako ve všech sibiřských domech, uchovávaly na zcela přesných místech. Pistole nazývané „vlastní“, tedy ty, které sibiřští zločinci nosí stále u sebe, které používají každý den, se ukládají v „červeném koutě“, kde visí rodinné ikony, fotky zemřelých příbuzných a všech těch, co si právě odpykávají trest ve vězení. Pod ikonami a fotografiemi je něco jako římsa přikrytá kusem červené látky, na které stojí dobrá desítka sibiřských krucifixů. Když vejde zločinec do domu, okamžitě zamíří k červenému koutu, odepne si pistoli a položí ji na římsu, poté se pokřižuje a položí na pistoli krucifix. Je to dávná tradice, která zajišťuje, aby v sibiřských domech nebyly používány zbraně – kdyby se to stalo, v takovém domě už by se nesmělo dál žít. Krucifix slouží jako nějaká pečeť, která se odstraní, až když zločinec vyjde z domu.

Vlastní pistole, kterým se říká „milenka“, „teta“, „kmen“, „provaz“, obvykle nemají žádný hluboký či důležitý význam, zachází se s nimi jako s pouhou zbraní, nic víc. Nejsou to rituální předměty, jakými můžou být například „píky“, tradiční nože. Pistole je zkrátka kus železa na provozování řemesla.

Kromě vlastních pistolí jsou v domě uchovávány ještě další zbraně. Sibiřské zločinecké zbraně se dělí na dvě hlavní kategorie: na „poctivé“ a „hříšné“. Poctivé jsou jenom zbraně používané k lovu v lese. Podle sibiřské morálky je lov očistný proces umožňující vrátit se do stavu, v němž byl člověk, když ho Bůh stvořil. Sibiřané nikdy neloví pro potěšení, vždycky jen aby se nasytili, a výhradně v hlubokých lesích své vlasti, v tajze. Nikdy neloví na místech, kde je možné opatřit si potravu bez zabíjení divoké zvěře. Sibiřané obvykle za celý týden strávený v lese zabijí jen jednoho divočáka, zbytek času prochodí. Lov neslouží žádným zájmům, důležité je jen přežití. Tahle doktrína ovlivňuje celý sibiřský zločinecký zákon, jelikož vytváří morální základ, kde platí pokora a prostota v činech každého jednotlivého zločince a úcta ke svobodě všech živých tvorů.

Poctivé zbraně používané k lovu se ukládají ve zvláštní části domu nazývané „oltář“, kde se schraňují opasky pánů domu a jejich předků. Na opascích vždycky visí lovecké nože a brašny s různými talismany, předměty sibiřské pohanské magie.

Hříšné zbraně se naopak používají ke zločinným účelům. Obvykle se uchovávají ve sklepě a v různých skrýších umístěných na dvoře. Každá hříšná zbraň má někde vyrytý obrázek kříže nebo svatého ochránce a byla „pokřtěna“ v sibiřském kostele.

Sibiřané mají nejradši útočné pušky Kalašnikov. V zločineckém žargonu má každý model svoje jméno, nikdo nepoužívá zkratky nebo značky pro označení modelu, kalibru nebo typu munice. Například starý AK 47 kalibru 7,62 se jmenuje „pila“ a jeho nábojům se říká „hlavičky“. Modernější AKS kalibru 5,45 se sklápěcí pažbou má jméno „teleskop“ a náboje jsou „třísky“. Projektily můžou být různé: ty s černou hlavičkou mají vychýlený střed a v žargonu se jim říká „špeky“; ty s bílou hlavičkou, co prorazí opancéřování, to jsou „hřebíky“; červenobílou hlavičku mají výbušné „jiskry“.

Totéž platí pro zbytek zbraní: ostřelovačským puškám se říká „rybářské pruty“ nebo „srpy“. Když mají tlumič zabudovaný v hlavni, jsou to „biče“. Tlumičům se pak říká „škrpály“, „terminály“ nebo „tetřevi“.

Podle tradice nesmějí být poctivá zbraň s hříšnou zbraní společně v jedné místnosti, jinak se totiž poctivá zbraň navěky nakazí a nemůže se dál používat, jelikož by přinesla smůlu celé rodině, takže se musí zničit pomocí zvláštního rituálu. Pohřbí se do země zabalená v prostěradle, na kterém žena porodila dítě. Podle sibiřských pověr má v sobě všechno, co je spojeno s porodem, kladnou energii, protože každé novorozené dítě je čisté, nezná hřích. Takže síla neposkvrněnosti funguje jako talisman proti neštěstí. Na místo, kde byla pohřbena kontaminovaná zbraň, se obvykle zasadí strom, a tak pokud se „prokletí“ projeví, zničí jen strom a nebude se šířit nikam dál.

V domě mých rodičů byly zbraně všude, můj děda měl pokoj plný poctivých zbraní: pušek různých kalibrů a značek, spousty nožů a munice. Do toho pokoje jsem směl vkročit jen v doprovodu dospělého, a když se mi to poštěstilo, snažil jsem se tam pobýt co nejdéle. Bral jsem zbraně do rukou, zkoumal jejich detaily, kladl jsem tisíce otázek, dokud mě nezarazili se slovy:

„Dej už pokoj s těma otázkama! Dočkej času, však vyrosteš a pak si je všecky budeš moct vyzkoušet sám…“

To se ví, že jsem se nemohl dočkat, až vyrostu.

Okouzleně jsem sledoval dědu a strýčka, jak zacházejí se zbraněmi, a když jsem se jich sám dotkl, zdálo se mi, že jsou živé.

Děda si mě často zavolal, usadil mě naproti sobě a položil na stůl starou pistoli značky Tokarev, krásnou a silnou, která mi připadala nejbáječnější ze všech zbraní na světě.

„No jen se na ni podívej,“ říkal mi, „to není obyčejná pistole, je kouzelná. Když je nablízku fízl, vystřelí na něj sama, nemusíš ani zmáčknout spoušť.“

Já jsem v kouzelnou moc té pistole skutečně věřil, a když k nám jednou vtrhli policajti na domovní prohlídku, vyvedl jsem pěknou hloupost.

Toho dne se můj otec vrátil z dlouhého pobytu ve středním Rusku, kde přepadl několik dodávek převážejících peníze. Po večeři shromáždil celou rodinu a pár nejbližších přátel, muži seděli u stolu, povídali si a probírali různé kriminální kšefty a záležitosti, zatímco ženy byly v kuchyni, kde společně myly nádobí, zpívaly sibiřské písně a smály se při vzpomínkách na příběhy z minulosti. Já seděl vedle dědy na lavici, v ruce jsem držel hrnek horkého čaje a poslouchal, co říkají dospělí. Na rozdíl od jiných komunit Sibiřané děti respektují a probírají před nimi cokoliv, nevytvářejí atmosféru záhad či zákazů.

Najednou jsem uslyšel ženské výkřiky a vzápětí změť nervózních hlasů: během pár vteřin byl dům plný ozbrojených mužů se zakrytými obličeji, kteří na nás mířili kalašnikovy. Jeden z nich popošel k dědovi, přitiskl mu hlaveň na tvář a zaječel jako šílenec, hlasem naprosto vykolejeného člověka:

„Kam čumíš, ty starej parchante? Řek sem ti, abys koukal na podlahu!“

Nebyl jsem ani trochu vyděšený, žádný z těch mužů mi nenaháněl strach, protože jsem tam byl s celou svojí rodinou, připadal jsem si jako nejsilnější člověk na světě. Stůl, kolem kterého jsme seděli, obklíčili policisté mířící na nás zbraněmi. Po krátké pauze děda – aniž pohlédl policistovi do tváře, ale s hlavou pěkně vztyčenou – zavolal na babičku:

„Světlano! Světlano! Pojď sem, zlato, musíš ode mě něco vyřídit tomuhle sajrajtu!“

Podle pravidel zločineckého chování Sibiřané nesmějí komunikovat s policisty. Je zakázáno na ně promluvit, odpovídat na jejich otázky nebo s nimi mít jakékoli styky. Zločinec se musí chovat, jako kdyby policisté neexistovali, a používat jako prostředníka ženu z rodiny nebo rodině blízkou, hlavní je, aby měla sibiřský původ. Zločinec sdělí ženě jazykem zločinců, co chce policistovi říct, a ona pak opakuje jeho slova rusky, i když policista všechno slyší, protože stojí vedle nich. Když potom policista odpoví, žena se otočí a všechno přeloží do jazyka zločinců. Zločinec se nesmí dívat policistovi do tváře, a když o něm mluví, musí ho nazývat pohrdlivými slovy jako „sajrajt“, „čokl“, „králík“, „neřád“, „parchant“, „zmetek“ a podobně.

Toho večera byl nejstarší osobou v místnosti děda, takže podle pravidel zločineckého chování náleželo právo komunikovat jemu, ostatní museli mlčet, a pokud chtěli něco říct, museli ho požádat o svolení. Můj děda byl vyhlášený svým talentem vyřešit ožehavé situace.

Z kuchyně mezitím přišla babička s barevným hadrem v ruce. Za ní moje maminka, celá roztřesená, pořád se truchlivě dívala na otce, jako kdyby umíral.

„Má drahá ženo, Bůh ti žehnej, pověz tomuhle sajrajtu, že v mým domě, dokud jsem naživu, nikdo nebude mířit bouchačkou do tváře ani mně, ani nikomu z mejch přátel… Zeptej se ho, co chtěj, a řekni mu, ať pro lásku boží skloněj ty bouchačky, jinak tu někdo skončí provrtanej jak řešeto.“

Babička začala policistovi opakovat dědečkova slova, a i když přikyvoval, aby jí naznačil, že už všechno slyšel, nezarazila se, dodržovala tradici řádně a do puntíku. Působilo to strašně nepřirozeně, jako divadlo, jenže šlo o divadlo, které se muselo sehrát, byla to věc zločinecké cti.

„Lehněte si všichni obličejem k zemi, máme příkaz k zatčení…“ policista nestačil větu dokončit, protože děda ho se širokým a trošku zlomyslným – tedy svým obvyklým – úsměvem přerušil a obrátil se na babičku:

„Ve jménu utrpení Krista našeho Pána, který zemřel a byl vzkříšen za nás hříšníky! Světlano, lásko moje, zeptej se týhle blbý poldy, jestli se svejma kamarádkama náhodou nepřijela z Japonska.“

Děda použil způsob, kterým zločinci obvykle ponižují policisty: hovoří o nich v ženském rodě. Všichni zločinci se zasmáli. Děda mezitím pokračoval:

„Podle mě japonsky nevypadaj, takže asi nejsou ze stejnýho těsta jako kamikadze… Pročpak si teda myslej, že můžou v srdci Podolí vstoupit ozbrojený do domu poctivýho zločince ve chvíli, kdy tráví okamžiky štěstí spolu s dalšíma dobrýma lidma?“

Dědova řeč se začala měnit v to, čemu zločinci říkají „písnička“, tedy v onu krajní formu komunikace s policisty, při níž se zločinec dá do řeči, jako kdyby nahlas uvažoval, hovořil sám se sebou. Děda zkrátka vyjadřoval svoje pocity a nestaral se o odpovědi na případné otázky ani se nesnažil navázat nějaký kontakt. Tohle se dělá, když chcete policistům namluvit, že říkáte pravdu pravdoucí a neexistují žádné únikové cestičky.

„Proč kolem sebe vidím nepoctivý lidi se zakrytýma tvářema? Proč přišla tahle ničemná verbež zneuctít můj dům a dobrou víru mých příbuzných a hostů? Proč sem do naší země prostých a pokorných lidí, služebníků našeho Pána a naší Matičky pravoslavné sibiřské církve přicházejí tyhle satanášovy plivance zraňovat srdce našich milovaných žen a našich drahých dětí?“

Do místnosti mezitím vběhl další policista a obrátil se ke svému nadřízenému:

„Soudruhu kapitáne, dovolte mi podat hlášení!“

„Podejte hlášení,“ odpověděl malý podsaditý muž hlasem, který jako by přicházel ze záhrobí. Puškou přitom mířil na zátylek mého otce, který s cynickým úsměvem dál v klidu usrkával čaj a s decentním mlaskáním žvýkal maminčiny domácí ořechové bonbony.

„Venku je fůra ozbrojených lidí, zatarasili všechny přístupy k autům a vzali jako rukojmí hlídku, která strážila dopravní prostředky!“

V místnosti se rozhostilo ticho, dlouhé tíživé ticho. Ozývaly se jen dva tlumené zvuky: otcovo žvýkání bonbonů a lehké hvízdání v nemocných plicích strýčka Vitalije.

Podíval jsem se do očí policistovi stojícímu vedle mě, skrze otvory v kukle jsem viděl, že zbledl a potí se. Připomněl mi tvář nebožtíka, kterého jsem viděl pár měsíců předtím, když ho kamarádi vylovili z řeky: měl bílou kůži s černými žilami a oči připomínající hluboké špinavé jámy. Taky měl díru uprostřed čela, někdo ho střelil do hlavy. Ten policista teda žádnou díru neměl, ale jsem si jistý, že v té chvíli jsme oba dva, já i on, mysleli na totéž: jak by se mu taková pěkná díra na čele vyjímala. A i když musím přiznat, že na mě osobně tahle myšlenka neměla žádný účinek, můj zakuklený soused byl naopak zjevně velice znepokojený.

Znenadání se otevřely domovní dveře a dovnitř vtrhlo šest ozbrojených mužů, otcových a dědových kamarádů, a hrubě odstrčili policistu, který právě podal to neblahé hlášení. První byl strýček Trám, hlídač našeho rajonu, ostatní byli jeho nejbližší pomocníci. Děda už zcela ignoroval přítomnost policistů, vstal a šel Trámovi naproti.

„Pro Krista Pána a všechny svaté!“ řekl Trám, objal dědu a vřele mu stiskl ruku. „Dědečku Borisi, díky Bohu, nikomu se nic nestalo!“

„Jen se na to podívej, Tráme, to jsou časy! Nemáme klid ani ve vlastním domě!“

Trám začal mluvit na dědu, jako kdyby rekapituloval, co se stalo, ale jeho slova ve skutečnosti patřila uším policistů:

„Ale netřeba si zoufat, dědečku Borisi! Jsme tady všichni s tebou, jako vždycky ve chvílích radosti i těžkostí… Vždyť přece víš, můj milý, že bez našeho svolení do našeho domu nikdo nevstoupí ani z něj neodejde, zvlášť když má nepoctivé úmysly…“

Trám popošel ke stolu a jednoho po druhém objal všechny přítomné zločince. Když je objímal a líbal na tváře, zdravil je typickým sibiřským přáním:

„Zdraví a klid všem bratřím a mužům poctivým!“

A oni odpovídali, jak si žádá tradice:

„Smrt a prokletí fízlům a ničemům!“

Policisté nemohli dělat nic jiného, než tomu dojemnému pozdravnému obřadu přihlížet. Pušky už měli sklopené stejně jako hlavy.

Trámovi pomocníci vyzvali prostřednictvím přítomných žen policisty, aby opustili dům.

„Přeju si, aby zde přítomní fízlové opustili tenhle dům a už se do něj víckrát nevrátili. Držíme jejich přátele, které jsme zajali jako první, ale až odjedou z naší čtvrti, necháme rukojmí v klidu odejít…“ Trám hovořil velice klidným a mírumilovným hlasem, a nebýt obsahu, z jeho tónu by člověk mohl usuzovat, že vypráví něco milého a konejšivého, něco jako pohádku dětem na dobrou noc.

Policisté byli vyděšení, oknem v místnosti viděli na dvůr plný po zuby ozbrojených mužů.

Naši přátelé vytvořili ze svých těl koridor, kterým policisté jeden po druhém procházeli se sklopenou hlavou.

Byl jsem náhle plný kladných pocitů, přepadala mě chuť tancovat, křičet, zpívat a vyjádřit něco velikého, co jsem ještě nedokázal pochopit. Cítil jsem, že jsem něčeho součástí, že patřím k silnému světu, a zdálo se mi, že veškerou sílu toho světa mám teď v sobě.

Nevím jak ani proč, ale najednou jsem seskočil z lavice a upaloval jako šílený do hlavního pokoje, kde byl červený kout. Na římse tam na rudém šátku se zlatými výšivkami ležely pistole mého otce, strýčka, dědy a našich hostů. Bez rozmýšlení jsem popadl dědův bájný tokarev, rozběhl se za policisty a namířil ho na ně. Nevím, co přesně se mi v té chvíli honilo hlavou, jediné, co jsem cítil, byla jakási euforie, radost ze života. Policisté se pomalu ubírali k východu. Zastavil jsem se před jedním z nich a zadíval se na něj, oči měl unavené a zdály se zarudlé, pohled smutný, zoufalý. Vzpomínám si, že na okamžik jsem na sobě ucítil všechnu jeho nenávist. Namířil jsem na obličej, ze všech sil jsem se snažil stisknout spoušť, ale nepohnul jsem jí ani o milimetr. Ruku jsem měl čím dál tím těžší a nedokázal jsem udržet pistoli dostatečně vysoko. Otec se dal do smíchu a zavolal na mě:

„Hned sem pojď, pískle. V domě se nesmí střílet, copak to nevíš?“

Policisté odešli a jedna skupina zločinců je vyprovodila až na hranice čtvrti, a když se pak eskorta vrátila, vyrazilo k městu i auto s policisty drženými jako rukojmí. Před ním ale jelo auto Trámových kamarádů, pomalu, aby policisté nemohli zrychlit a lidé je tak mohli pěkně v klidu urážet a vyprovodit je ven z naší čtvrti jakýmsi obřadem oslavujícím vítězství. Před odjezdem někdo přivázal vzadu za auto šňůru s pověšeným prádlem: kalhotky, podprsenky, ručníčky, hadry a taky jedno moje tričko, otcův příspěvek k posměšnému dílu. Spousta lidí se vyhrnula z domů, aby nepropásla podívanou na prádlo vlnící se jako had. Děti běžely za autem a snažily se do něj strefit kameny.

„Jen se podívejte na ty hnusný fízly! Přijeli do Podolí ukrást nám spoďáry!“ křičel někdo ze zástupu a doprovázel komentář hvízdáním a nadávkami.

„Ale k čemu jim budou? Je vidět, že pánové z vlády přestali dávat svým psům kost! Zůstali dokonce bez spoďárů!“

„A co je na tom špatnýho, bratři, být chudí a nemoct si dovolit ani spoďáry? Stačí, když k nám přijdou s poctivými úmysly a jako praví muži, s odkrytou tváří, a my každýmu z nich věnujeme jedny pěkný sibiřský spoďáry!“

„To se ví, že jim je věnujeme, jen nás musej upozornit chvíli předem, aby nám dopřáli čas jim je naplnit, ty spoďáry!“

Tohle vykřikovali lidi, rozesmátý dav. Dědeček Kaštan si dokonce přinesl z domova harmoniku, kráčel za autem a hrál a zpíval. Pár žen se dalo do tance, dědeček z plna hrdla vyřvával starou sibiřskou píseň, zvedal hlavu v čepici z osmi trojúhelníků k nebi a zavíral oči jako slepec:

Bratříčku Amure i ty, Leno, sestro má, mluv se mnou*,

od severu k jihu já projel jsem zemi svou.

Vlaky jsem přepadal, puška má zpívala,

fízly jsem zabíjel, tajga je sčítala.

Teď když jsem v nesnázích, Pane náš na kříži, pomoz mi

a sílu v ruce sevřít pistoli dodej mi.

Všude jsou chlupatí, matičko Sibiři,

matičko Sibiři, život můj ušetři.

Já jsem taky utíkal a zpíval a nepřetržitě jsem si narovnával kšilt čepice osmitrojúhelníkovky, která mi byla moc veliká a pořád mi sjížděla přes oči.

Den na to mě ale chuť zpívat dočista přešla, když mi otec dal pořádně za vyučenou svojí pádnou rukou. Porušil jsem tři posvátná pravidla: vzal jsem do ruky zbraň bez dovolení dospělého; sebral jsem ji z červeného kouta a sundal přitom kříž, který na ni položil můj děda (pouze osoba, která kříž na zbraň položí, ho z ní může zase sejmout); a konečně, pokoušel jsem se vystřelit v domě.

Po otcově výprasku jsem měl zadek i záda v jednom ohni, a tak jsem si šel jako vždycky pro útěchu k dědovi. Děda se tvářil vážně, ale lehký úsměv, který mu čas od času přeběhl po tváři, znamenal jen jediné: moje problémy snad nejsou tak vážné, jak se mohlo zdát. Vedl ke mně dlouhou řeč, jejíž podstatou bylo, že jsem udělal něco moc hloupého. A když jsem se ho zeptal, proč ta kouzelná pistole nevystřelila na policisty sama, řekl mi, že kouzlo účinkuje jenom tehdy, když je použita k něčemu chytrému a se svolením dospělých. V tu chvíli jsem začal mít podezření, že mi děda říká věci trochu jinak, než jak se ve skutečnosti mají, protože se mi nezamlouvala představa kouzla, které funguje jen se svolením dospělých…

Od té doby jsem přestal myslet na kouzla a začal jsem pozorněji sledovat pohyby strýčkových a dědových rukou, když manipulovali s pistolemi, a brzy jsem objevil funkci toho veledůležitého mechanismu každé zbraně, kterému se říká pojistka.

V sibiřské komunitě se učíte zabíjet odmalička. Naše životní filozofie má těsný vztah ke smrti, děti se učí, že nebezpečí a smrt jsou věci svázané s existencí, a tudíž vzít někomu život nebo zemřít je normální, pokud je k tomu nějaký pádný důvod. Naučit někoho umírat nelze, protože jak je jednou věc hotová, už není cesty zpátky, z věčnosti ještě nikdo nezavolal, aby povyprávěl, jaké to tam je. Ale naučit někoho, jak žít s hrozbou smrti, jak „pokoušet“ osud, není těžké. Spousta sibiřských pohádek vypráví o smrtelném střetu mezi zločinci a zástupci vládní moci, o nebezpečenstvích, jimž člověk čelí každý den důstojně a poctivě, o štěstí těch, kdo nakonec ukořistí lup a zůstanou naživu, a o „světlé památce“ těch, kdo zemřeli, aniž opustili přátele v nouzi. Prostřednictvím těchhle pohádek se děti učí hodnotám, které dávají smysl životu sibiřských zločinců: úctě, odvaze, přátelství, oddanosti. Ve věku kolem pěti šesti let prokazují sibiřské děti odhodlanost a vážnost, jakou by jim mohli v jiných komunitách závidět i dospělí. A na takhle pevných základech se staví výchova k zabíjení, k fyzickému útoku na živého tvora.

Otec s sebou obvykle bere dítě už odmalička, aby mu ukázal, jak se zabíjejí zvířata na dvoře: slepice, husy, vepři. Dítě si tak zvykne na krev, na detaily zabíjení. Později, když je mu asi šest sedm let, dostane možnost, aby samo zabilo nějaké malé zvíře. V tomhle výchovném procesu není prostor pro úchylky a nedostatky, jako je sadismus nebo zbabělost. Dítě je vychováváno a vedeno tak, aby si mohlo plně uvědomovat svoje činy, a především důvody a hlubší významy, které se za jeho činy skrývají.

Když se zabíjí větší zvíře jako vepř, vůl nebo kráva, dítěti je většinou dovoleno procvičovat se na mršině, aby našlo ten správný způsob, jak zasadit ránu nožem. Otec nás často s bratrem vodil do velikého řeznictví a učil nás, jak zacházet s nožem, na prasatech visících na hácích. Ruka získá rozhodnost a zkušenost teprve dlouhým cvičením.

Přibližně ve věku deseti let se dítě plně zařadí do klanu nezletilých, který aktivně spolupracuje se zločinci ze sibiřské komunity. Tam má možnost poprvé čelit nespočtu různých situací zločineckého života. Větší děti učí ty menší, jak se mají chovat, ve rvačkách a sporech a při urovnávání vztahů s nezletilými z jiných komunit se každý kluk otrká.

Sibiřští kluci mají často ve třinácti čtrnácti letech záznamy v trestním rejstříku, a tedy i zkušenost s vězením pro mladistvé, což je velice důležitá, ba dokonce zásadní zkušenost pro utváření charakteru a pro nabytí osobního náhledu na svět. V tomhle věku už mají mnozí Sibiřané za sebou ilegální obchody, vraždu nebo aspoň pokus o vraždu. A všichni dokážou komunikovat uvnitř zločinecké komunity a následovat, předávat a chránit základy a principy sibiřského zločineckého kodexu.

Jednou si mě otec zavolal do zahrady:

„Pojď sem, pískle! A vem si s sebou nůž!“

Vzal jsem si kuchyňský nůž, který jsem obvykle používal k zabíjení hus a slepic, a utíkal na zahradu. Pod velikým starým ořešákem tam seděl můj otec, jeho kamarád strýček Alexandr, kterému všichni říkali Kámen, a můj strýček Vitalij. Mluvili o holubech, skutečné vášni každého sibiřského zločince. Strýček Vitalij svíral v rukou holuba, rozevíral mu křídlo, ukazoval je mému otci a Kamenovi a něco jim vysvětloval.

„Nikolaji, synku, zabij slípku a odnes ji své matce. Řekni jí, ať ji oškube a uvaří na večer polívku, strýček Kámen se u nás zdrží na kus řeči.“

„Na kus řeči“ znamená, že muži z rodiny společně popíjejí a jedí celou noc až do fyzického vyčerpání, dokud jeden po druhém únavou nepadnou. Když se muži sejdou na kus řeči, nikdo je neruší, všichni si hledí svého a tváří se, jako kdyby místo, kde se schůzka koná, vůbec neexistovalo.

Utíkal jsem do kurníku na konci zahrady a popadl první kuře, na které jsem natrefil. Bylo to normální kuře, narezlé, dost vykrmené a velice klidné. Chytil jsem ho a zamířil s ním k nedalekému špalku, na kterém jsme kuřatům sekali hlavy. Nepokoušelo se utéct a nevypadalo znepokojeně, naopak, rozhlíželo se kolem sebe, jako kdyby bylo na výletě. Popadl jsem ho pod krkem a položil na špalek, ale když jsem zvedl nůž do výšky, abych mu zasadil smrtící ránu, kuře sebou začalo divoce škubat, až se mu podařilo vysvobodit se z mého sevření, a dokonce mě pěkně kloflo do hlavy. Ztratil jsem rovnováhu a kecnul jsem si na zadek: přemohlo mě kuře. Hned vzápětí jsem si všiml, že otec s ostatními můj výstup sledují. Strýček Vitalij se smál, i Kámen měl ve tváři cosi jako úsměv, zato můj otec byl vážný jako nikdy, vstal a vydal se směrem ke mně.

„Vstávej, vrahu! Dej mi ten nůž, já ti ukážu, jak se to dělá!“ a zamířil ke kuřeti, které mezitím hrabalo v zemi pár metrů od místa, kde se odehrála ta komedie. Když otec došel až k němu, celý se nahrbil jako tygr chystající se lapit kořist; kuře si dál v klidu hrabalo v zemi, z důvodů, které znalo jen ono. V jedné chvíli udělal otec hbitý pohyb, aby je chytil, ale kuře zopakovalo předchozí akci, bleskurychle uniklo otcovu sevření a klovlo ho do obličeje, přímo pod oko.

„Nejsvětější Panno! Zasáhlo mě do oka!“ zařval otec a strýček s Kamenem v tu ránu vyskočili z lavičky pod ořešákem a utíkali k němu. Strýček Vitalij ale nejdřív vrátil holoubka do klece a klec zavěsil pár metrů nad zemí, aby byla z dosahu naší kočky Murky, která strašně ráda zabíjela holoubky, a proto se věčně motala kolem strýčka Vitalije, ten měl totiž s holoubky co do činění celý den.

Dospělí se pokoušeli kuře usmrtit, ale kuře si pořád zachovávalo klid a pokaždé se mu naprosto účinně podařilo utéct. Po čtvrthodině marných pokusů byli všichni tři muži u konce s dechem a dívali se na kuře, jak se dál a stejně rozhodně jako prve hrabe v zemi a hledí si svých kuřecích věcí. Otec se na mě usmál a řekl:

„Necháme to kuře naživu. Nikdy ho nezabijeme: ať si je tady na zahradě a dělá si tu, co se mu zlíbí.“

Večer jsem vyprávěl dědovi, co se stalo. Strašně se smál a pak se mě zeptal, jestli souhlasím s otcovým rozhodnutím. Odpověděl jsem mu otázkou:

„Proč dostane svobodu tohle kuře, a ostatní ne?“

Děda na mě s úsměvem pohlédl a řekl:

„Jen ten, kdo si skutečně cení života a svobody a bojuje až do poslední chvíle, si zaslouží žít svobodně. I když je to jen obyčejný kuře.“

Chvilku jsem o tom přemítal a pak jsem se ho zeptal:

„A co když budou jednoho dne všecky kuřata jako tohle?“

Děda se dlouze odmlčel a potom mi řekl:

„Pak si budeme muset zvyknout večeřet bez kuřecí polívky…“

Pojem svobody je pro Sibiřany posvátný.

Když mi bylo šest, vzal mě strýček Vitalij na návštěvu k jednomu svému kamarádovi, kterého jsem nikdy předtím neviděl, protože když jsem se narodil, seděl už ve vězení a odpykával si dlouhý trest. Jmenoval se Alexandr, ale strýček mu říkal „Ježku“.

Ježka propustili zrovna ten den, po patnácti letech v base. Mezi Sibiřany bylo zvykem, že první, kdo šli navštívit čerstvě propuštěného trestance, s sebou brali děti: bylo to jakési přání všeho dobrého, něco jako talisman do dalšího života, svobodného a zločinného. Přítomnost dětí slouží k tomu, aby lidé, kteří byli dlouho vyloučeni ze společnosti, pochopili, že svět má přesto budoucnost a že to, co vykonali, jejich ideály a jejich zločinecká výchova nebyly a nebudou nikdy zapomenuty. Já jsem samozřejmě ničemu z toho všeho nerozuměl a byl jsem jen zvědavý na setkání s tím člověkem.

V naší čtvrti lidi končili ve vězení nebo z něj právě vycházeli den co den, a tak pro nás kluky nebylo nic divného na člověku, který seděl v base, byli jsme vychováváni, abychom byli připravení, že tam skončíme taky, a byli jsme zvyklí mluvit o base jako o něčem naprosto normálním, tak jako si jiní kluci povídají o vojně nebo o tom, co budou dělat, až vyrostou. Ale v některých případech nabývaly postavy trestanců v našich vyprávěních hrdinských rozměrů, stávaly se vzory, kterým jsme se chtěli podobat stůj co stůj: chtěli jsme žít jejich dobrodružné životy jiskřící zločineckým kouzlem, životy, o nichž jsme slyšeli vyprávět dospělé a pak jsme si o nich vyprávěli sami, přičemž jsme často a rádi upravovali detaily, aby se ty příběhy víc podobaly pohádkám nebo fantastickým příběhům. Ježek byl jedním z nich: byl mýtus, jedna z postav, kterými se živila naše mladistvá představivost. Říkalo se o něm, že byl ještě nezletilý, když ho přijali jako lupiče do jedné z nejslavnějších band naší komunity, složené ze starých a ctihodných sibiřských zločinců a vedené další legendární postavou, všeobecně známou jako Tajga.

Tajga byl dokonalý příklad čistokrevného sibiřského zločince: byl synem rodičů-zločinců, jako malý se účastnil přepadávání obrněných vlaků převážejících peníze a zabil spoustu policistů. Kolovala o něm řada pohádkových příběhů, ve kterých vystupoval jako moudrý a mocný zločinec schopný dokonale provozovat protizákonnou činnost a současně, jelikož byl velice pokorný a lidský, pomáhat slabším a trestat jakoukoli nespravedlnost.

Tajga už byl starý, když se setkal s Ježkem, který byl sirotek. Pomohl mu po svém, vštípil mu kriminální zákony a morálku a brzy byl Ježek pro něj jako vlastní vnuk. Ježek si ostatně dovedl získat jeho uznání.

Jednou ho spolu s dalšími pěti zločinci obklíčila policie, nebylo úniku, všichni z jeho bandy patřili ke staré sibiřské víře, takže živé by je nedostali, odolávali by až do vítězného konce nebo do posledního dechu. Ostatním se Ježka, ještě tak mladého, zželelo, a tak mu navrhli, aby utekl, a nabídli mu bezpečnou únikovou cestu, ale on z úcty k nim odmítl. Byli si jistí, že tam všichni zemřou, policisté svírali obklíčení, ale Ježek pak v jednu chvíli provedl něco moc mazaného: schoval samopal za záda a s vyděšeným křikem se vrhl k policistům a prosil je o pomoc, jako kdyby byl náhodnou obětí, která nemá se záležitostí mezi zločinci a policií nic společného. Policajti ho nechali projít, a jakmile se Ježek ocitl za jejich zády, vytáhl samopal a všechny je oddělal. Díky němu se staří zachránili a Ježek se stal stálým členem jejich bandy a získal všechna práva dospělého zločince. Pro nás kluky to byl vzor: mladistvý, který dokáže prosadit své slovo na roveň slovu dospělých, je vzácnost.

Ježek skončil v kriminále až později, když mu bylo asi třicet, za pokus o vraždu policisty. Scházeli svědkové i důkazy, ale dostali ho na článek zákona o „účasti na zločinném spolčení“, kdy jako důkaz stačily dvě pistole zabavené u něj doma a pár záznamů v trestním rejstříku: na základě dohody s policajty mohl soudce natáhnout rozsudek až na pětadvacet let v různých trestných režimech. Spravedlnost v SSSR nebyla vůbec slepá, občas se dokonce zdálo, že si nás všechny prohlíží pod mikroskopem.

Můj strýček byl Ježkův kamarád, v kriminále patřili do stejné „rodiny“, a jelikož strýček vyšel ven dřív, vydal se jednoho dne do domu starého Tajgy, který už byl na smrtelné posteli, aby mu vyřídil pozdravy od adoptivního vnuka. Tajga před smrtí strýčkovi požehnal a řekl, že první mužský potomek, který se v naší rodině narodí, musí nosit jméno mého praděda Nikolaje, s nímž se zamlada přátelil, než ho pak ve věku sedmadvaceti let zastřelili policajti. A první syn, který se po pěti letech narodil, jsem byl já.

Šli jsme tam se strýčkem Vitalijem pěšky, nebylo to daleko, asi půlhodina chůze. Ježek neměl vlastní dům, bydlel u starého zločince zvaného „Ovar“ v domě na kraji naší čtvrti, blízko polí, kde řeka dělala širokou zatáčku a ztrácela se v lesích.

Branka byla otevřená. Bylo léto a panovalo pořádné horko; na dvorku pod pergolou s vinnou révou, která vytvářela příjemný stín, seděli Ovar s Ježkem. Popíjeli „kvas“, osvěžující nápoj z černého chleba a kvasnic. Pronikavá vůně kvasu člověka v tom nehybném, horkém vzduchu hned praštila do nosu.

Jakmile jsme vešli, Ježek vstal ze židle a běžel strýčkovi vstříc: objali se a třikrát se políbili na tváře, jak je tam u nás zvykem.

„Tak co, starej vlku, dokážeš ještě kousat? Nevylámali ti fízlové všecky zuby?“ zeptal se Ježek, jako kdyby z lochu právě vyšel strýček, a ne on.

Ale já věděl, proč to říká. Strýček se poslední rok v kriminále dostal do ošklivého maléru. Napadl dozorce kvůli cti, bránil jednoho starého zločince, kterého zmlátil fízl, a bachaři se mu pomstili nelidským mučením, dlouho a surově ho bili a potom ho namočili a nechali uprostřed zimy celou noc venku. Strýček onemocněl a naštěstí to přežil, ale na jeho zdraví to zanechalo následky, měl chronické astma a shnilou plíci, takže děda si z něj pořád dělal legraci a říkal, že vytáhl z basy jen polovinu syna, ta druhá tam zůstala a hnije tam navěky.

„Ani ty už nejsi žádnej mladík, stal se z tebe šerednej dědek! Kdes nechal svý nejlepší roky?“ odpověděl mu strýček a láskyplně si ho prohlížel. Bylo vidět, že ti dva jsou dobří přátelé.

„A kdo je tohle pískle, snad to není Jurijův syn?“ Ježek se na mě upřeně díval a šklebil se.

„No jo, to je můj synovec. Pojmenovali jsme ho Nikolaj, jak si to přál starý Tajga, ať je mu země lehká jako peříčko…“

Ježek se ke mně sehnul, měl jsem jeho tvář přímo před sebou, pozorně se mi zadíval do očí a já pohled opětoval. Měl velice světlé oči, skoro bílé, s lehounkou stopou bleděmodré; nepřipadaly mi ani lidské, ale mocně vzbuzovaly moji zvědavost a já do nich upřeně hleděl, jako by měly každou chvíli změnit barvu.

Pak mi Ježek položil ruku na hlavu, pocuchal mi vlasy a já se na něj usmál jako na člena rodiny.

„Bude z něj vrah, z kluka, je z naší rasy, Pánbůh mu požehnej.“

„Je bystrej…“ řekl strýček s pýchou v hlase, „Kolymo, chlapče, zarecituj strýčku Ježkovi a strýčku Ovarovi báseň o utopenci!“

To byla nejoblíbenější báseň strýčka Vitalije. Pokaždé když se opil a chtěl jít zabít nějakého fízla, tak mě babička s dědou posílali za ním recitovat mu tu báseň jako nějakou terapii, aby ho zastavili. A já recitoval, a on se okamžitě zklidnil, začal si se mnou povídat a odložil pistoli:

„No dobře, vždyť o nic nejde, voddělám je zejtra, neřády jedny hnusný, pověz mi ji ještě jednou…“ A já jsem spustil zase od začátku a pak ještě a ještě jednou, dokud neusnul. Teprve potom vešli do pokoje děda s babičkou a pistoli odnesli.

Tu báseň napsal slavný Puškin. Vypráví se v ní o chudém rybáři, v jehož sítích uvízl utopenec. Rybář ve strachu z následků hodí mrtvolu zpátky do vody, ale utopencův duch ho začne noc co noc navštěvovat, protože dokud nebude tělo pohřbeno v zemi pod křížem, nemůže duch odpočívat v pokoji.

Byl to moc krásný a zároveň strašidelný příběh, ale vůbec netuším, proč se strýčkovi tolik líbil.

Buď jak buď, nestyděl jsem se přednášet básně před lidmi, dokonce se mi to líbilo, připadal jsem si důležitý a ve středu pozornosti.

A tak jsem nabral do plic trochu vzduchu, začal jsem deklamovat a snažil jsem se o co nejpůsobivější přednes, měnil jsem zabarvení hlasu a pomáhal si i gesty:

„K chalupě se děti řítí, křičí jako na lesy: ‚Utopence máme v síti! Honem, táto! Tak kde jsi?‘ ‚Utopence? Nic tam není. Dejte pokoj, haranti. To by bylo nadělení. Ať ho peklo zatratí. Tohle smrdí po arestu, na to nemám náladu. Dělej, stará. Dej mi vestu. Omrknu to. Já tam jdu… Kde ho máte?‘ ‚Tuhle, táto.‘ A opravdu. Nablízku leží mrtvý, samé bláto, v mokré síti na písku. Napuchlé a děsné tělo zmodralo už úplně…“

Když jsem skončil, zatleskali mi. Strýček byl ze všech nejspokojenější, hladil mě po hlavě se slovy:

„Co jsem vám povídal? Je to génius.“

Starý Ovar nás posadil ke stolu pod pergolou a šel nám pro sklenice.

Ježek se mě zeptal:

„Pověz mi, Kolymo, máš už píku?“

Při slově „píka“ mi zajiskřilo v očích a byl jsem ostražitý jako tygr na lovu: žádnou píku jsem neměl, neměl ji ani nikdo z mých kamarádů, obvykle ji člověk získá později, až tak kolem deseti dvanácti let.

Píka se říká historické zbrani sibiřských zločinců, je to vystřelovací nůž s dlouhou tenkou čepelí a váže se k němu spousta zvyků a tradičních obřadů naší zločinecké komunity.

Píku si nemůžete koupit ani ji získat z vlastní vůle, musíte si ji zasloužit.

Každý mladý zločinec může dostat píku darem od dospělého zločince, ale nesmí to být jeho příbuzný.

Darovaná píka se stává jakýmsi osobním symbolem kultu tak jako v křesťanském společenství kříž.

Píka má i kouzelné schopnosti: je jich nespočet!

Když je někdo nemocný, a zejména když trpí, vloží se mu pod matraci otevřená píka, čepelí ven. Podle pověr čepel utne bolest a nasaje ji do sebe jako houba. Navíc když je tou čepelí pak zasažen nepřítel, nashromážděná bolest vytryskne do rány a on trpí ještě víc.

Pupeční šňůra novorozeňat se přeřezává píkou, která však noc předtím zůstala otevřená na místě, kde spí kočky.

Na zpečetění významných dohod mezi dvěma osobami – příměří, přátelství nebo bratrství – se zločinci říznou do ruky stejnou píkou, a tu pak u sebe schová třetí osoba: jakýsi svědek jejich úmluvy. Kdo dohodu poruší, bude tou píkou zabit.

Když zločinec zemře, některý z kamarádů jeho píku rozlomí: jedna část, čepel, se uloží do hrobu, obvykle pod hlavu mrtvého, rukojeť si schovají nejbližší příbuzní. Když je třeba se s mrtvým spojit, požádat ho o radu nebo o vykonání zázraku, příbuzní rukojeť vytáhnou a položí ji do červeného kouta pod ikony. Mrtvý se tak stává jakýmsi přímým spojením mezi živými a Bohem.

Píka si uchovává svou moc jenom v rukou sibiřského zločince, který při jejím používání dodržuje pravidla zločinecké komunity. Když se cizí píky zmocní mrzká osoba, zbraň jí přinese neštěstí: z toho vzniklo naše rčení „zničit něco, jako píka zničí špatného pána“.

Když je zločinec v nebezpečí, jeho píka ho může upozornit mnoha způsoby: čepel sama od sebe vystřelí nebo se zahřeje nebo se začne chvět; někteří lidé tvrdí, že dokonce dokáže i zahvízdat.

Když se píka zlomí, znamená to, že je někde mrtvý, který nemůže dojít klidu, a tak se nabízejí dary ikonám nebo je v modlitbách pamatováno na zemřelé příbuzné a přátele, chodí se na hřbitovy, mrtví jsou připomínáni v rodinných rozhovorech, ve kterých se o nich vypráví hlavně dětem.

Ze všech těchhle důvodů se mi při slově „píka“ rozzářily oči. Vlastnit píku znamená být odměněn dospělými, mít něco, co vás navždycky svazuje s jejich světem.

Otázka, kterou mi Ježek položil, byla jasným znamením toho, že se mi má stát něco neuvěřitelného, mně, šestiletému klukovi. Legendární zločinec se mi chystal věnovat píku, moji první píku. V něco takového jsem nedoufal, ani jsem si to nedokázal představit, a najednou, zničehonic, se přede mnou rýsovala možnost, že budu vlastnit ten posvátný symbol, který pro lidi, jimž se dostalo sibiřské zločinecké výchovy, představuje část duše.

Snažil jsem se skrýt své vzrušení a nasadil jsem lhostejný výraz, ale nemyslím si, že se mi to nějak zvlášť podařilo, protože všichni tři se na mě dívali s úsměvem. Určitě vzpomínali, jaké to bylo u nich poprvé, na svoji první píku.

„Nemám,“ řekl jsem siláckým hlasem.

„Tak to chvíli počkej, hned jsem zpátky…“ S těmi slovy zašel Ježek do domu. Já jsem se dmul štěstím, div jsem nepraskl, v mém nitru vyhrával orchestr, vystřelovaly ohňostroje a rozléhaly se miliardy nadšených hlasů. Byl jsem jako opilý, jako bych měl co nevidět vybuchnout.

Ježek se vmžiku vrátil, došel ke mně, vzal mě za ruku a vložil do ní píku. Moji píku.

„Tahle je tvoje, Pánbůh tě provázej a tvoje ruka ať získá sílu a rozhodnost.“

Z toho, jak se na mě díval, bylo zřejmé, že sám je taky spokojený.

Já ale zíral na svoji píku a nevěřil jsem svým očím. Byla těžší a větší, než jsem si představoval.

Odjistil jsem ji stažením takové malé páčky a pak jsem stiskl knoflík. Zvuk mechanismu byl pro moje uši hudbou, jako kdyby kov dostal hlas. Čepel vmžiku vystřelila s tupým zvukem, s nesmírnou silou a zůstala nehybně trčet, rovná, jistá a pevná. Chvíle, kdy ten podivný předmět, který zavřený připomínal kancelářskou pomůcku z počátku století, po otevření získal jasný, prostý a definitivní tvar překrásné, půvabné a jemné zbraně obdařené vznešeností a kouzlem, byla ohromující.

Rukojeť byla z černé kosti – tak u nás říkáme paroží královského jelena, tmavohnědému, skoro černému – , uprostřed vykládané bílou kostí do tvaru pravoslavného kříže. A byla tak dlouhá, že jsem ji musel uchopit oběma rukama, jako meč středověkých rytířů. Také čepel byla dlouhatánská, z jedné strany naostřená a celá se leskla jako zrcadlo. Byla to fantastická zbraň a já si připadal jako v ráji.

Od toho dne moje autorita mezi kamarády nesmírně vzrostla. Celý týden jsem musel přijímat houfy dětí z celé čtvrti, které se přicházely podívat na moji píku, z našeho domu se stalo cosi jako svatyně a oni byli poutníci. Děda je vpouštěl na dvůr a všem nabízel čerstvé nápoje. Když došel kvas, babička nestačila připravit další, a tak jsem rozhlásil, že tekuté a pokud možno čerstvé dary jsou vítány, takže každý, kdo se chtěl přijít podívat na prvního šestiletého kluka, který se stal šťastným vlastníkem skutečné píky, si pití musel přinést s sebou.

Překypoval jsem hrdostí a byl jsem na sebe opravdu pyšný, ale po čase na mě dolehla nějaká sklíčenost, unavovalo mě vyprávět stokrát za den tutéž historku a ukazovat každému svoji píku. A tak jsem se vypravil za dědečkem Kuzjou, jako vždycky, když jsem měl problém nebo bol.

Dědeček Kuzja byl starý zločinec, který bydlel v naší čtvrti v malém domku u řeky. Byl to velice statný stařec, všechny vlasy měl ještě černé a tělo měl samé tetování, dokonce i na obličeji. Obvykle mě brával na zahradu, aby mi ukázal řeku, a vyprávěl mi pohádky a různé historky ze zločinecké komunity. Měl silný hlas, ale mluvil potichu, klidně, takže se zdálo, že jeho hlas přichází zdaleka, a ne z něho. Nejpůsobivější byly jeho oči. Byly modré, ale špinavě, jako bažina, s lehkým zeleným tónem a vypadaly, jako kdyby nepatřily k jeho tělu, jako by nebyly jeho součástí. Byly hluboké, a když je na vás s klidem, bez nervozity upřel, měli jste dojem, jako by vás provrtával rentgenovými paprsky: v jeho pohledu bylo vážně něco hypnotického. Vrásčitou tvář vlevo protínala dlouhá jizva, památka na zločinecké mládí.

Zkrátka a dobře jsem ho šel navštívit, všechno jsem mu vyprávěl a řekl jsem mu na rovinu, že se mi líbí mít píku, ale že moji kamarádi se teď ke mně chovají jinak než dřív. Dokonce i můj milovaný přítel Mel, se kterým jsme byli, jak se tam u nás říká, „vysekáni stejnou sekerou“, se choval, jako kdybych byl svatá ikona, před kterou člověk musí být pořád hodný a milý.

Dědeček Kuzja se rozesmál, ale dobrosrdečně, a řekl mi, že nejsem stavěný na to být celebritou.

Pak ke mně měl jeden ze svých dlouhých proslovů. Poradil mi, ať se chovám podle toho, co cítím. To že mám píku, mě prý nedělá jiným, než jsou ostatní, měl jsem jednoduše štěstí a byl jsem ve správný čas na správném místě, a pokud tomu tak náš Pán chtěl, musím být připravený nést zodpovědnost, kterou na mě naložil. Po jeho proslovu jsem se jako vždycky cítil mnohem líp.

Dědeček Kuzja mě učil dávným pravidlům zločineckého chování, která se mu v moderní době měnila doslova před očima. Měl z toho obavy, protože říkal, že všechno vždycky začíná od maličkostí, jež se zdají nedůležité, a končí naprostou ztrátou vlastní identity.

Aby mi to vtloukl do palice, často mi vyprávěl jednu sibiřskou bajku, jakousi metaforu o ztrátě důstojnosti lidí, kteří sejdou na špatnou cestu, neboť se nechají zlákat falešnými prebendami.

V té bajce se vyprávělo o smečce vlků, kteří na tom nebyli zrovna nejlépe, jelikož už strašně dlouho nežrali, no zkrátka procházeli špatným obdobím. Starý vlk, vůdce smečky, ale všechny uklidňoval a žádal své druhy, aby byli trpěliví a čekali, dříve či později kolem projdou stáda divočáků nebo jelenů a oni budou mít bohatý lov a konečně si nacpou břicha. Jeden mladý vlk ale neměl vůbec chuť čekat a začal hledat rychlé řešení problému. Rozhodl se, že opustí les a vydá se požádat o potravu lidi. Starý vlk se ho pokoušel zastavit, řekl, že jestli půjde žebrat o potravu k lidem, změní se a přestane být vlkem. Mladý vlk ho nebral vážně, zlomyslně mu odpověděl, že když si chce nacpat břicho, dodržování daných pravidel je k ničemu, hlavní je se nažrat. Po těch slovech odešel k vesnici.

Lidé ho krmili odpadky a mladý vlk si pokaždé, když se nažral, pomyslel, že se vrátí do lesa mezi svoje druhy, jenže pak ho přemohla dřímota a vlk návrat vždycky odložil, až na život ve smečce, na radost z lovu, na vzrušení, když se dělí o potravu se svými druhy, docela zapomněl.

Začal s lidmi chodit na lov a pomáhal jim, a ne vlkům, mezi kterými se narodil a vyrostl. Jednoho dne jeden z lovců vystřelil na nějakého starého vlka a ten padl zraněn k zemi. Mladý vlk k němu běžel, aby ho přinesl svému pánovi, a jak se ho snažil uchopit do zubů, všiml si, že je to starý vůdce smečky. Zastyděl se a nevěděl, co mu říct. A starý vlk vyplnil ticho svými posledními slovy:

„Prožil jsem život jako čestný vlk, dost jsem se nalovil a rozdělil se s bratry o mnoho kořisti, takže teď umírám šťastný. Zato ty prožiješ svůj život v hanbě, v osamění, ve světě, kam nepatříš, neboť ses pro plný žaludek zřekl cti svobodného vlka. Přišel jsi o čest. Kamkoli půjdeš, všichni se k tobě budou chovat s pohrdáním, nepatříš ani do světa vlků, ani do světa lidí… To tě naučí, abys pochopil, že hlad přichází a vždycky zase přejde, ale jakmile jednou ztratíš čest, nikdy už se nevrátí.“

Tuhle závěrečnou pasáž jsem měl nejradši, protože slova toho starého vlka byla nefalšovaným destilátem zločinecké filozofie, a když je dědeček Kuzja pronášel, odrážel se v nich celý jeho život, to, jak pohlížel na svět a jak ho chápal.

Ta slova mi vytanula na mysli o pár let později, když mě odváželi vlakem do vězení pro mladistvé. Jeden strážný se o své vůli rozhodl podělit nás kusy salámu. Měli jsme hlad a mnozí se na salám lačně vrhli, aby ho zhltli. Já jsem si nevzal, jeden kluk se mě zeptal proč, a tak jsem mu vyprávěl historku o vlkovi, co ztratil čest. Nepochopil mě, ale když jsme dojeli do cíle, strážný, který rozdával salám, na hlavním nádvoří přede všemi prohlásil, že než nám ten salám dal, strčil ho do záchodu.

Z toho důvodu byl každý, kdo ho snědl, „nakažený“, a tudíž klesl do té nejnižší kasty zločinecké komunity a všichni jím automaticky opovrhovali, ještě než vstoupil za bránu věznice. Takovéhle žertíky dělali policajti často, aby využili kriminální pravidla jako zbraň proti zločincům samotným; nejlépe jim to vycházelo s nezletilými, kteří často nevěděli, že z fízlových rukou si poctivý zločinec nesmí nic vzít. Jak říkal můj nebožtík strýček:

„Zločinec, co má čest v těle, přijme od fízlů leda rány, a i ty jim vrátí, když přijde vhodná chvíle.“

Takže díky nečekanému nárůstu své autority jsem mezi kamarády začal šířit výchovu, kterou jsem dostával od dědečka Kuzji. Ten byl strašně rád, protože takhle mohl dohlížet na nás na všechny, prostřednictvím jednoho poskytoval spoustě kluků správný výchovný základ, aby mohli rozvíjet sibiřský přístup k životu, aby dál předávali ideje a ideály. Není náhoda, že nám klukům ze čtvrti Podolí všichni říkali „Sibiřská výchova“. Tohle jméno dostali Sibiřané v exilu díky své věrnosti zločineckým tradicím, díky svému mimořádně konzervativnímu cítění, kterým se lišili od jiných komunit.

Každá zločinecká enkláva v našem městě, především pokud ji tvořili mladí lidé, se od těch ostatních odlišovala nějakým zvláštním kusem oblečení nebo neobvyklým způsobem jeho nošení. Používaly se i symboly, které okamžitě identifikovaly vaši příslušnost k té či oné bandě, čtvrti či skupině krajanů. Mnohé komunity měly ve zvyku značkovat svá území kresbami a nápisy, ale tenhle způsob sociální komunikace byl trnem v oku mocným a starobylým komunitám. Například naši staršinové nám vždycky zakazovali cokoli psát nebo kreslit po zdech, říkali, že je to hanba a nevychovanost. Dědeček Kuzja mi jednou vysvětlil, že naše zločinecká komunita nemá zapotřebí nějak zdůrazňovat svoji přítomnost: existuje, a to stačí, a lidé to vědí nikoli proto, že každý den vidí nápisy na zdech svých domů, ale jelikož cítí naši přítomnost a mají jistotu, že vždycky můžou počítat s pomocí a pochopením nás zločinců. Totéž platí pro jednotlivé zločince: i když je to legendární postava, stále se chová nejpokorněji ze všech.

V ostatních čtvrtích bylo všechno jinak. Členové band z centra nosili zlaté přívěsky stejného tvaru, které vnímali jako poznávací znamení. Například banda vedená mladým zločincem přezdívaným „Pirát“, který kolem sebe vytvořil něco jako kult osobnosti, se od ostatních odlišovala přívěsky ve tvaru lebky a zkřížených hnátů jako na pirátské vlajce. Jiná banda, působící v Nádražní čtvrti, nutila všechny své členy chodit v černém, aby tak zdůraznila svou vůli být součástí kasty Černé sémě. Ukrajinci ze čtvrti Balka se zas oblékali po americku, nebo spíš jako Afroameričané. Zpívali písně, které jako by neměly žádný smysl, protože slova vyslovovali tak rychle, že jim nebylo za mák rozumět. A všude stříkali sprejem podivné klikyháky; jeden z nich jednou v Břehové čtvrti něco nasprejoval na zeď domu starého muže, bývalého trestance, a starcův mladý soused zločinec ho za to zastřelil. Vzpomínám si, že jsem to rozebíral s dědečkem Kuzjou, řekl jsem mu, že podle mého je zabití za podobný zločin nespravedlivé, je možné žádat odškodné za urážku a nedostatek úcty, a taky nikdy neuškodí dotyčného zbít, po výprasku člověk obvykle ledasco pochopí. Dědeček se mnou nesouhlasil a řekl, že jsem moc velký lidumil, a moc mladý k tomu. Vysvětlil mi, že když kluci sejdou na špatnou cestu a nechtějí poslouchat své staršiny, ve většině případů uškodí sami sobě i všem kolem sebe. Ukrajinští výrostci ohrožují mládež z jiných čtvrtí, která je bude napodobovat, protože být nevychovaný je vždycky snazší a lákavější než vydat se cestou dobrého vychování: takže Ukrajinci takovým chováním zpochybňují zločineckou moc a pořádek v našem městě. Proto se proti nim musí zakročit zcela krutě a tvrdě, aby všichni pochopili, kam může vést neposlušnost vůči tradicím. A dodával:

„A pak, proč se tvářej, že jsou černý Američani, a ne kupříkladu Severokorejci nebo Palestinci? Já ti povím proč: tahle špína přichází od ďábla skrz televizi, kina, noviny a všecky ty svinstva, kterejch se čestnej a poctivej člověk ani nedotkne… Amerika je prokletá země zapomenutá Bohem a všecko, co odtamtud pochází, je třeba ignorovat, jenže tyhle pitomci se bavěj hrou na Američany, brzo začnou ještě místo mluvení vřískat jako opice…“

Dědeček Kuzja nenáviděl všechno, co bylo americké, protože – tak jako všichni sibiřští zločinci – se stavěl proti tomu, co ve světě představovalo moc. Když slyšel o lidech, co utekli do Ameriky, o spoustě Židů, kteří v osmdesátých letech masově prchali ze SSSR, říkal udiveně:

„Pročpak všichni odcházej do Ameriky s tím, že jdou hledat svobodu? Naši předkové utíkali do lesů, na Sibiř, kdepak do Ameriky. A pak, proč by měl člověk utíkat ze sovětskýho režimu, aby skončil v tom americkým? To je jako kdyby pták, co uletěl z klece, šel dobrovolně bydlet do jiný…“

Z těchhle důvodů bylo v Podolí zakázáno používat cokoli amerického. Americká auta, která volně jezdila po celém městě, nesměla vjet do naší čtvrti a stejně tak bylo zapovězeno oblečení, domácí spotřebiče nebo jakýkoli jiný předmět „made in USA“. Pro mě osobně to bylo dosti bolestné, jelikož jsem měl slabost pro džíny: líbily se mi, ale nesměl jsem je nosit. Potají jsem poslouchal americkou hudbu, líbilo se mi blues, rock i metal, ale strašně jsem riskoval, když jsem měl desky a kazety doma; pokud otec prováděl prohlídku mých skrýší a našel je, rozpoutalo se peklo, zmlátil mě a přinutil mě, abych před ním a před dědou všechny nahrávky vlastnoručně zničil, a pak jsem celý týden musel večer co večer hrát celou hodinu na tahací harmoniku jemu a ostatním členům rodiny ruské melodie a zpívat ruské lidové nebo zločinecké písně.

Neokouzlila mě americká politika, jenom hudba a knihy několika spisovatelů. Jednou jsem to ve vhodném okamžiku zkusil vysvětlit dědečkovi Kuzjovi: doufal jsem, že on se svým velikým vlivem by za mě mohl orodovat a získat pro mě povolení poslouchat americkou muziku a číst americké knihy, abych to nemusel před příbuznými skrývat. Podíval se na mě, jako kdybych ho zradil, a řekl:

„Synku, víš, proč lidi v době moru pálej všecko, co patřilo nemocným?“

Zavrtěl jsem hlavou. Ale už jsem tušil, kam tím míří.

Smutně si povzdechl a dodal:

„Nákaza, Nikolaji, nákaza.“

Vzhledem k tomu, že všechno americké bylo zakázané, stejně jako bylo zakázané stavět na odiv bohatství a moc prostřednictvím materiálních věcí, lidé v naší čtvrti se oblékali velice nuzně. My kluci jsme na tom byli s šatstvem opravdu mizerně, ale byli jsme na to dokonce hrdí, nosili jsme jako trofeje škrpály po otci nebo starších bratrech, jejich šaty vyšlé z módy, které měly zdůraznit sibiřskou pokoru a prostotu.

Bylo ohromující, jak naši staršinové nakládali s penězi. Naše komunita byla starobylá a velice bohatá, domy v naší zóně obrovské, lidé by si u nás mohli žít „na vysoké noze“, jak se říká, užívat si života se vším všudy, jenže peníze se používaly podivným způsobem: žádné drahé šaty, šperky, auta, žádné hazardní hry; Sibiřané s chutí utráceli svoje peníze jen za dvě věci: za zbraně a za pravoslavné ikony. Všichni jsme měli spoustu zbraní a taky ikon, které stály celé jmění.

Jinak jsme byli prostí, prostí a uniformovaní. V zimě jsme všichni nosili prošívané kalhoty, černé nebo tmavomodré, velice teplé a pohodlné. Bundy byly dvojího typu: buď klasická vatovaná fufajka, kterou v dobách SSSR nosila půlka národa, protože tuhle bundu fasovali pracující, nebo takzvaný tulup s obrovským kožešinovým límcem, který se dal zvednout až k očím, aby se člověk chránil před velmi silným mrazem. Já nosil fufajku, protože byla lehčí a dalo se v ní docela dobře pohybovat. Těžké boty měly uvnitř kožešinu a nosily se i dlouhé vlněné podvlíkačky, aby člověk neumrznul. Na hlavu patřila beranice, já měl jednu překrásnou, z bílého hermelínu, pěkně teplou, lehkou a pohodlnou.

V létě jsme si oblékali obyčejné látkové kalhoty, podle sibiřského pravidla vždycky s opaskem. Opasek se pojí k tradici lovců, pro které znamenal mnohem víc než pouhý talisman: byla to žádost o pomoc. Když se lovec ztratil v lese nebo se mu přihodilo něco zlého, uvázal opasek kolem krku psovi a poslal ho domů; když ostatní psa uviděli, poznali, že lovec je v nesnázích.

Ke kalhotám se nosila košile, obvykle bílá nebo šedá, se stojáčkem a knoflíky napravo, které se říká kosovorotka, „křivý límeček“. Přes košili lehké sako, šedé nebo černé, z velice hrubé látky, na vojenský způsob. A konečně na hlavě seděla bájná čepice sibiřských zločinců, cosi jako jejich vlajka, nazývaná „osmitrojúhelníkovka“. Tvoří ji osm kusů látky sešitých k sobě tak, aby vytvořily jakousi kupoli s knoflíkem na vrchu; kšilt má úzký. Barva musí být jedině světlá, pokud není bílá. V Rusku se tomuhle typu čepice říká kepka a existuje jich spousta variant. Osmitrojúhelníkovka je jen sibiřská varianta. Pravá osmitrojúhelníkovka udatného a prohnaného zločince musí mít kšilt pěkně dokulata, nikdy ne zlomený, přehnutý v půli. Na znamení opovržení se nepříteli čepice přelomí, muchlá se tak dlouho, dokud se nezdeformuje.

Moji osmitrojúhelníkovku mi daroval strýček, byla to stará čepice, a mně se právě proto moc líbila. Ale měl jsem malou hlavu, a aby mi nespadla, musel jsem si ji nasadit až za uši, což mi dělalo vážné starosti, protože jsem si myslel, že budu mít kvůli tomu uši už navždycky odstálé. Jenže jsem neměl na výběr, buď za ušima, nebo mi spadla až na nos. Jednoho dne ji maminka vzala a přešila ji na moji hlavu, a to byl opravdu moc pěkný den.

Osmitrojúhelníkovka byla tak důležitá čepice, že vyprávěla příběhy a plodila rčení. V kriminálním žargonu znamená výraz „nosit osmitrojúhelníkovku“ spáchat zločin nebo se účastnit trestné činnosti. „Mít osmitrojúhelníkovku rovně“ znamená mít se na pozoru, mít obavy z nějakého nebezpečí. „Posunout si osmitrojúhelníkovku do týla“ naopak znamená chovat se útočně, chystat se k útoku. „Osmitrojúhelníkovka nakřivo“ vyjadřuje klidné, uvolněné chování. „Narazit si osmitrojúhelníkovku přes oči“ znamená projevit potřebu zmizet, ukrýt se. „Nacpat si osmitrojúhelníkovku“ znamená vzít si něčeho spoustu.

Často jsem si čepici skutečně naplnil, například když jsme šli s klukama na návštěvu k tetě Martě, ženě, která bydlela sama na břehu řeky a byla vyhlášená svými marmeládami. Nosili jsme jí jablka, co jsme nakradli v družstevních sadech za řekou, a pomáhali jsme jí je loupat na marmeládu. Pekla nám pirožky plněné marmeládou. Všichni jsme se rozesadili do kruhu na nízké štokrličky na dvoře před jejím domem, dveře do kuchyně zůstávaly dokořán, na ohni tam pořád něco bublalo; vytahovali jsme jablka z pytlů, loupali je svými malými nožíky a pak jsme je házeli do velikého hrnce s vodou. Když byl hrnec plný, společně jsme ho odnesli do domu pomocí dvou dlouhých dřevěných tyčí, na které jsme ho pověsili. Teta Marta nás měla ráda, krmila nás spoustou jídla, vždycky jsme se od ní vraceli domů s plnými břichy a pirožky v ruce. Já jsem si ty své dával do čepice a jedl jsem je po cestě.

Čepici osmitrojúhelníkovce je v zločinecké tradici věnována spousta děl: přísloví, básně, písně. Poněvadž jsem trávil hodně času se starými zločinci a poslouchal je, jak zpívají nebo recitují básně, uměl jsem jich plno zpaměti. V jedné písni, mé oblíbené, se zpívalo:

Vodku pil jsem, silný tabák kouřil,

čepici z osmi trojúhelníků já na hlavě jsem nosíval.

Po sousedce Ninušce jsem toužil

a do lokálů jsem ji často vodíval.

Ve svých vrzajících holinách jsem sčaber** ukrýval,

pod košilí tělňašku*** jsem nosil,

co zloděj z Oděsy mi daroval…

Osmitrojúhelníkovka byla centrem všeho: pořád ji někdo zmiňoval, sázelo se na ni v různých situacích. Často jste v rozhovorech zločinců, ať už nezletilých nebo dospělých, mohli zaslechnout frázi typu: „Ať mi moje osmitrojúhelníkovka shoří na hlavě, jestli nemluvím pravdu,“ nebo: „Ať mi čepice odletí z hlavy,“ anebo její pochmurnější variantu: „Ať mě udusí vlastní čepice.“

V našem společenství bylo zakázáno přísahat, bylo to považováno za výraz slabosti, urážku vůči sobě samým, protože ten, kdo přísahá, vnukává možnost, že to, co říká, není pravda. Ale když jsme si povídali jen tak mezi náma klukama, častokrát nám nějaká přísaha ujela, a přísahalo se na vlastní čepici. Nikdy se nesmělo přísahat na matku, rodiče a příbuzné vůbec, na Boha a svaté. Ani na vlastní zdraví, ba co hůř, na vlastní duši, protože to bylo považováno za „poškození božího vlastnictví“. Takže nezbývalo než se vyřádit na čepici.

Jednou můj kamarád Mel přísahal na svoji čepici před třemi kluky z naší party včetně mě, že „strčí svoji osmitrojúhelníkovku do prdele Amurovi“ (tak se jmenoval pes strýčka Mora, našeho souseda), jestli nedokáže jedním skokem bez rozběhu přeskočit školní vrata.

Když o tom teď tak uvažuju, nemám nejmenší tušení, jak si Mel mohl myslet, že může ta vrata zdolat, a proč si byl tak jistý, že jedním skokem překoná překážku vysokou čtyři metry. Ale tenkrát mi dělalo největší starost, jak v případě prohrané sázky provede tu věc s čepicí, protože Amur byl největší a nejzlejší pes z naší čtvrti: měl strašlivou pověst, byl to kříženec německého ovčáka a plemene, kterému se u nás na Sibiři říká alabaj, „vlkobijce“. Obvykle se Amur v klidu potuloval po pánově dvoře, ale občas se stával nezvladatelným, hlavně když uslyšel hvízdání na píšťalku. Už dvakrát po něm vystřelili, poté co zaútočil na nějakého člověka, ale on přežil, protože, jak říkal můj otec, „čím víc se na tu bestii střílí, tím je silnější“. Mně osobně ta psí obluda naháněla šílený strach, jednou jsem ho viděl, jak přeplaval řeku a rozsápal kozu, jako by byla hadrová.

Prostě Melův nápad mi z důvodů, které jsem právě vyložil, připadal víc než pitomý. Ale dané slovo už nejde vzít zpátky, a tak nezbývalo než sledovat to šílené představení, jehož režisérem i protagonistou byl díky své naprosté blbosti Mel.

Vydali jsme se tedy ke školním vratům.

Mel učinil pokus, vyskočil půl metru a praštil se nosem o vrata. Pak si sedl na zem a učinil závěr:

„Panejo, je to fakt vejška, to nikdy nedokážu…“

Díval jsem se na něj a nemohl uvěřit, že by člověk z masa a kostí jako my všichni mohl být tak naivní. Pokusil jsem se zachránit situaci, řekl jsem, že to byla náramná legrace a teď že se můžeme vrátit domů. Jenže Mel mě omráčil svojí blbostí, když prohlásil, že je to otázka cti, a proto teď musí dostát svojí přísaze.

Chtělo se mi zároveň smát i brečet. Mí druzí dva kamarádi Běsa a Gigit ale byli nadšením bez sebe a už si představovali všemožné způsoby, jak by se Mel mohl přiblížit k psovi a co nejlíp provést svůj zatracený plán: kráčeli přede mnou a vysvětlovali Melovi podrobnosti celé operace a já se vlekl za nimi jako tělo bez duše.

Když jsme došli k Morovu domu, Mel přelezl plot a skočil na dvůr. Mor nebyl doma, šel na ryby: u plotu neležela síť jako obvykle.

Amur ležel stočený do klubíčka u dveří, s lehkou ironií ve své strašlivé mordě nás se zájmem pozoroval, jako by byl zvědavý, jak provedeme penetraci jeho řiti čepicí z osmi trojúhelníků.

Mel si přinesl provaz, aby jím psa svázal, a měl taky tubičku vazelíny, o kterou kamarádi požádali tetu Natálii, zdravotnici, aby byl průnik čepice do psího těla snazší.

Mel se k psovi blížil a pes se ani nepohnul, díval se na něj lhostejnýma očima plnýma nudy, jako by hleděl skrze něj. Každý další krok dodával Melovi kuráž, pokud se zpočátku zdálo, že má strach dělat prudké a rozhodné pohyby, a šoural se pomalu jako želva, na konci se už pohyboval spíš skoky, šťastný jak blecha, že pes nereaguje.

Když Mela od Amura dělily nanejvýš dva metry, strčil si Gigit do pusy dva prsty a nahlas zahvízdal; ten zvuk byl tak nepříjemný, že i mně se při něm zježily všechny chlupy. Ve vteřině jsem uviděl Mela jako kouzlem přeletět přes plot, prolítnout nad mojí hlavou a přistát na chodníku, kde se praštil čelem o vařící asfalt, rozpálený štědrým letním sluncem. Hned vzápětí se vrata prohnula pod váhou Amurova těla, psisko na ně skákalo a doprovázelo svůj vztek podivnými zvuky, jaké jsem nikdy předtím od žádného živého tvora neslyšel. Bylo to něco jako lidský řev smíšený se zoufalým, vzteklým sborem zvířecích hlasů. Jako kdyby slon, lev, vlk, medvěd a kůň závodili, kdo zařve silněji. Kdyby se mě v té chvíli zeptali, jak asi zní hlas ďábla, řekl bych, že jako ten Amurův.

Mel měl na zadku roztržené kalhoty a pod nimi byly vidět krvavě rudé šrámy, stopy po Amurově tlapě. Byl hrůzou bez sebe a zatím nechápal, co se to s ním stalo, zato Gigit a Běsa se váleli smíchy po zemi a pořád pískali, aby ještě víc rozzuřili psa, kterému šla za vraty pěna od huby a vyštěkával svou zvířecí zlobu.

Vrata byla naštěstí zamčená, protože v opačném případě by nás Amur určitě všechny rozsápal na kusy.

Mel tedy nakonec svou sázku prohrál, ale my jsme mu to po tak zábavné podívané odpustili.

Ve dvanácti letech jsem se dostal do maléru. Byl jsem souzen za „vyhrožování na veřejnosti“, „pokus o vraždu s vážnými následky“ a – samozřejmě – za „kladení odporu představiteli úřední moci při výkonu jeho povinnosti bránit veřejný pořádek“. Bylo to moje první trestní řízení a vzhledem k okolnostem (byl jsem kluk a oběť byla už dříve trestaná a o dva roky starší než já) se soudce rozhodl, že zůstane u trestu, kterému se v našem žargonu říká „pomazlení“. Žádné vězení, žádná povinnost navštěvovat takové ty převýchovné programy a podobné kraviny, po kterých jsou lidi obvykle ještě zatvrzelejší a naštvanější. Musel jsem jen dodržovat cosi jako osobní zákaz vycházení: od osmi večer do osmi ráno se zdržovat doma, jednou týdně se dostavit na úřad pro mladistvé a chodit pravidelně do školy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sibiřská výchova.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.