Lisa Kleypas

DUHOVÁ ULICE

2014

Pro Iretu a Harrella Ellisovy

za to, že mi ukázali, co je to láska, a protože jí každý den žijí.

Vaše oddaná L. K.

Díl první – VÁNOCE VE FRIDAY HARBOUR

Prolog

Milí santo!

Letos my přines jenom jednu věc – maminku.

Prosím nezapomeň že teď bidlím ve friday harboru.

Děkuji, mám tě ráda,

Holly

Jedna

Než sestra zemřela, jednal Mark Nolan se svou neteří s blahosklonností staromládeneckého strýčka. Sem tam se s malou setkal na nějaké rodinné oslavě a dával si pozor, aby jí nezapomněl něco koupit k narozeninám nebo k Vánocům. Obvykle vše vyřešily dárkové poukázky. Tím jeho zájem o Holly končil a on měl pocit, že se dostatečně angažoval.

Všechno se změnilo jednoho deštivého dne začátkem dubna, kdy Victoria zahynula při dopravní nehodě. Protože se nikdy nezmínila o své poslední vůli nebo o tom, jak si představuje budoucnost své dcery, neměl Mark ponětí, co bude s jeho neteří dál. Žádný otec se nekonal. Victoria nikdy neprozradila, kdo její dítě zplodil, nesvěřila se s tím ani svým nejlepším kamarádkám. Mark byl upřímně přesvědčený o tom, že ani dotyčný muž netuší, že má dceru jménem Holly.

Victoria se odstěhovala do Seattlu a našla si nové přátele – partičku bohémů, muzikálních a kreativních týpků –, a prožila několik vztahů. Všechny sice měly jepičí život, avšak dodaly Victorii rádoby umělecký patos, po kterém toužila. Stejně si ale nakonec musela přiznat, že i přes to všechno se pravidelnému placení složenek nevyhne. Našla si tedy místo ve firmě zabývající se počítačovým softwarem, zakotvila na oddělení lidských zdrojů a získala slušný plat a zaměstnanecké benefity. Někdy v této době zjistila, že je těhotná.

„Pro všechny bude lepší, když ten pán nebude o ničem vědět,“ sdělila Markovi, když se jí zeptal, kdo ji přivedl do jiného stavu.

„Někdo ti s dítětem pomoct musí,“ namítl. „Měl by tě přinejmenším finančně podporovat. Mít dítě vyjde poměrně draho.“

„Zvládnu to sama.“

„Vicky… Být svobodnou matkou… Tohle bych nikomu nepřál.“

„Rodičovství je pořádný adrenalin,“ prohlásila Victoria. „Což známe z vlastní zkušenosti. Ale já to dítě chci a odvedu v tomto směru vynikající práci.“

Což také udělala. Z Victorie se vyklubal zodpovědný rodič, trpělivý a laskavý. Byla své dceři zcela oddaná, aniž by ji zahrnovala opičí láskou. Bůh ví, kde se v ní vzalo tolik schopností. Zřejmě se s nimi narodila, protože od svých rodičů rozhodně neměla šanci nic pochytit.

Mark bez veškerých pochybností věděl, že jemu tyto instinkty chybí. Proto dostal parádní šok, když se dozvěděl, že nejenom ztratil sestru, ale navrch získal do péče její dceru.

Stal se poručníkem malé Holly, s čímž nikdy nepočítal. Znal svoje schopnosti. Věděl, jak reaguje v nečekaných situacích, co zvládne a co už ne. Ale tohle… Starat se o dítě… Kdepak, tohle nedá.

Kdyby Holly byla kluk, možná by tu byla jakási šance. S klukama to není tak těžké. Vyznal se v nich. Zato celé ženské pokolení pro něho zůstávalo záhadou. Dávno se smířil s tím, že ženy jsou velice složité bytosti. Vypouštějí z úst perly typu: „Nic ti neřeknu, to bys měl dávno vědět.“ Nikdy si neobjednají vlastní dezert a bez rozpaků uždibují váš, a když se vás zeptají, jaké šaty si mají vzít, vyberou si vždycky ty, na které neukážete. Přesto ženy obdivoval. Líbila se mu jejich nepolapitelnost, schopnost překvapit, sklony k intrikám i fascinující změny nálad.

Ale jednu takovou vychovávat… Ježíšikriste, to ne! Sázky jsou příliš vysoké. Nemůže jít dítěti příkladem. Provádět dceru nástrahami této zrádné a složité společnosti, kde na každém kroku čekají problémy… Bůh je mu svědkem, že na tohle nemá kvalifikaci.

Marka a jeho sourozence vychovávali rodiče, jejichž verze manželství by se dala nazvat postupným likvidováním nepřítele. Děti sloužily v bitvách na domácím poli jako pěšáci. Výsledkem bylo, že tři bratři – Mark, Sam a Alex – se vydali vlastní cestou, jen co dosáhli plnoletosti, zatímco Victoria prahla po rodinné sounáležitosti, které nebyli její blízcí nikdy schopni. Tu našla až s Holly a to ji naplnilo štěstím.

Avšak stačilo jedno prudké trhnutí volantem, po němž následoval smyk na mokré vozovce a ztráta kontroly nad vozidlem, a krátký život Victorie Nolanové se krutě uzavřel.

Zůstal po ní zapečetěný dopis adresovaný Markovi, schovaný v deskách s její poslední vůlí.

Nemám na vybranou, a tak volba padla na Tebe. Sama nebo Alexe Holly vůbec nezná. Píšu tenhle vzkaz v naději, že si ho nikdy nepřečteš. Ale kdyby přece jenom ano… Postarej se o mou dceru, Marku. Pomáhej jí. Potřebuje Tě. Umím si představit, jak Tě ničí představa té šílené zodpovědnosti. Promiň. Vím, že ses o tohle neprosil. Ale dokážeš to. Všechno zvládneš.

Jenom ji začni milovat a zbytek přijde sám.

„Opravdu se jí ujmeš?“ zeptal se Sam těsně po pohřbu, poté, co se sešli ve Victoriině domě. Všechno zůstalo tak, jako by před chvílí odešla a měla se každou chvíli vrátit: knihy na poličce, boty ledabyle postavené na botníku, lesk na rty zapomenutý u zrcadla v koupelně.

„Samozřejmě. Co jiného mi zbývá?“

„Alex. Je ženatý. Proč Vicky nechtěla, aby se o Holly postaral on a Darcy?“

Mark se na něho výmluvně podíval. Manželství jejich nejmladšího bratra je jako zavirovaný počítač – nedá se s ním bezpečně pracovat. Běží v něm zdánlivě neškodné programy, které provádějí všechny druhy zákeřností.

„Ty bys jim svěřil své dítě?“

Sam po krátkém zamyšlení zavrtěl hlavou. „Asi ne.“

„Takže my dva jsme to jediné, co Holly má.“

Sam se na něho ostražitě podíval. „Výchovou pověřili tebe, ne mě. Vicky mě jako poručníka nejmenovala, a určitě k tomu měla důvod. S dětmi to neumím.“

„Pořád jsi Hollyin strýc.“

„Ano, strýc. Moje zodpovědnost končí u troušení nevhodných fórů o tělesných funkcích a konzumace nadměrného množství piva při rodinných grilovačkách. Nejsem otcovský typ.“

„Já taky ne,“ přiznal chmurně Mark. „Ale musíme to zkusit. Ledaže bys ji chtěl svěřit do pěstounské péče.“

Sam se zamračil a oběma rukama si promnul obličej. „Co na to říká Shelby?“

Při zmínce o své přítelkyni, bytové dekoratérce, Mark zavrtěl hlavou. Seznámili se, když zařizovala dům jeho přítele v Griffin Bay. „Chodím s ní jenom pár měsíců. Buď se s tím vyrovná, nebo to zabalí. Rozhodnutí je na ní. Ale o pomoc ji prosit nebudu. Tohle je moje věc. A tvoje.“

„Možná bych mohl Holly někdy pohlídat, ale jinak se mnou moc nepočítej. Všechny moje síly i peníze spolkne vinice.“

„Právě proto jsem ti říkal, abys do toho nešel.“

Sam přimhouřil modrozelené oči, které se tolik podobaly Markovým. „Kdybych se řídil tebou, tak místo svých chyb bych dělal ty tvoje.“ Odmlčel se. „Kam Vicky schovává něco pořádného k pití?“

„Do spíže.“ Mark přistoupil ke skříňce, vyndal z ní dvě sklenky a naplnil je ledem.

Sam zatím kramařil ve špajzu. „Připadá mi divné nalévat se její kořalkou, když ona je… pryč.“

„Víš, co by ti na to řekla? Abychom si klidně posloužili.“

„Asi máš pravdu.“ Sam přinesl ke stolu láhev whisky. „Měla životní pojistku?“

Mark zavrtěl hlavou. „Nechala ji propadnout.“

Sam se na něho znepokojeně podíval. „Hádám, že tenhle dům prodáš.“

„Jo. I když za současné situace za něj moc nedostaneme.“ Mark přistrčil k bratrovi sklenku. „Nežinýruj se.“

„Neboj se.“ Sam obě sklenky velkoryse naplnil.

Usadili se proti sobě a mlčky si přiťukli. Whisky chutnala skvěle a hladce klouzala do krku. Příjemně pálila v hrudi.

Bratrova přítomnost Markovi přinášela nečekanou útěchu. Zdálo se, že už jim dětská rivalita dávno nestojí v cestě. Jsou dospělí a vzniká mezi nimi prostor pro přátelství, které neexistovalo, dokud byli jejich rodiče naživu.

Pouze k Alexovi se stále nebylo možné přiblížit. Anebo ho nemít rád. Alex a jeho žena Darcy sice na pohřeb přijeli, ale v domě se zdrželi stěží patnáct minut, a pak zmizeli bez rozloučení.

„Oni už jsou pryč?“ ptal se nevěřícně Mark, když je nemohl nikde najít.

„Jestli sis přál, aby tu vydrželi dýl, tak jsi měl pohřební hostinu uspořádat v obchoďáku,“ pronesl sarkasticky Sam.

Lidi určitě žasnou nad tím, jak mohou tři bratři žít na ostrově, který má přibližně sedm tisíc stálých obyvatel, a nemít spolu téměř nic společného. Alex bydlel s Darcy v Roche Harboru na severní straně. Když se zrovna nevěnoval své stavební firmě, účastnil se spolu s manželkou společenského života v Seattlu. Marka zaměstnávala pražírna kávy, kterou si otevřel ve Friday Harboru. Sam pro změnu nevytáhl paty ze svého vinohradu. Odjakživa měl blíž k přírodě než k lidem.

Jediné, co spolu sdíleli, byla láska k San Juan Islandu, jenž patří k souostroví skládajícímu se přibližně ze dvou stovek ostrovů, kterým se někdy říká Washingtonské, protože některé patří okresům Whatcom a Skagit.

Nolanovi strávili dětství v závětří Olympijských hor. Byli zvyklí dýchat vlhký oceánský vzduch a mít chodidla pokrytá blátivými naplaveninami z moře. Dostalo se jim požehnání v podobě levandulových rán, teplých modrých dní a těch nejkrásnějších západů slunce na světě. Nic se nevyrovnalo pohledu na čiperné vodouše hledající ve vlnách potravu. Anebo na orly bělohlavé pronásledující nízko nad hladinou svou kořist. Popřípadě na tanec kosatek ženoucích se za početnými hejny lososů.

Ačkoliv odešli na vysokou a zkoušeli žít na jiných místech, ostrov je vždy přilákal zpět. Dokonce i superambiciózního Alexe. Jediná Victoria opustila rodné hnízdo nadobro. Zamilovala se do skleněných hor a betonových údolí Seattlu. Podlehla městské kultuře, stylovým restauracím a obchodním centrům, útočícím na všechny smysly.

Sam v této souvislosti poznamenal, že na jeho vkus lidi ve městě moc mluví a přemýšlejí. Victoria odpověděla, že díky městu zmoudřela.

„Já moudřejší být nepotřebuju,“ namítl Sam. „Čím jsi chytřejší, tím máš víc důvodů cítit se mizerně.“

„Což vysvětluje, proč jsme my, Nolanovi, věčně v povznesené náladě,“ poznamenal Mark k Victorii, čímž ji rozesmál.

„Až na Alexe,“ dodala zhruba po minutě. „Myslím, že ten nebyl šťastný ani jediný den svého života.“

„Protože o štěstí nestojí,“ usoudil Mark. „Vystačí s náhražkami.“

Přinutil se vrátit do přítomnosti. Co by Victoria asi řekla, kdyby věděla, že hodlá Holly vychovávat na ostrově? Ani si neuvědomil, že svoji úvahu vyslovil nahlas, dokud mu Sam neodpověděl.

„Myslíš, že by se divila? Vicky přece věděla, že se odtamtud nikdy neodstěhuješ. Máš tam pražírnu, domov i přátele. Počítala s tím, že kdyby se s ní něco stalo, odvezeš Holly do Friday Harboru.“

Mark přikývl. Bylo mu mizerně. Ničila ho představa, o co všechno holčička přišla, a proto se jí nemohl dlouho zabývat.

„Promluvila dneska vůbec?“ zajímal se Sam. „Neslyšel jsem ji ani pípnout.“

Poté, co jí pověděli o matčině smrti, přestala Holly komunikovat. Na otázky odpovídala pouze přikývnutím nebo zavrtěním hlavou. Tvářila se nepřítomně. Ztrácela se ve svém vnitřním světě, kam za ní nikdo nemohl. Tu noc, kdy Victoria zemřela, pospíchal z nemocnice do domu své sestry, kde na děvčátko dohlížela chůva. Ráno Holly oznámil, co se přihodilo, a od té doby si ji držel od těla.

„Nic,“ broukl Mark. „Jestli se zítra nerozpovídá, vezmu ji k doktorovi.“ Přerývaně vydechl, než dodal: „Ani nevím, ke komu chodila.“

„Na ledničce je papír s několika telefonními čísly,“ napověděl mu Sam, „včetně jejího doktora. Myslím, že ho tam Vicky nechávala kvůli chůvě, kdyby se náhodou něco stalo.“

Mark přistoupil k chladničce, strhl z ní lístek a strčil ho do peněženky. „Výborně,“ zamumlal sarkasticky, „teď přinejmenším vím tolik co chůva.“

„Pro začátek.“

Vrátil se ke stolu a dopřál si pořádný doušek whisky. „Potřebuji s tebou něco probrat. Můj byt je pro dva lidi moc malý. Je tam jenom jedna ložnice a chybí dvorek, kde by si malá mohla hrát.“

„Míníš ho prodat?“

„Nejspíš pronajmout.“

„A kam potom půjdete?“

Mark se záměrně odmlčel, než prohlásil: „U tebe je místa dost.“

Sam vytřeštil oči. „Ne, ke mně ne.“

Před dvěma lety Sam koupil rozlehlý pozemek ve False Bayi, aby si splnil svůj dlouholetý sen – založit vlastní vinařství. Spolu s ideální lokalitou pro výsadbu vinice získal prostorný, ale poněkud zchátralý venkovský dům postavený ve viktoriánském stylu. Obepínala ho veranda, vévodila mu výklenková okna s mnoha tabulkami a vysoká rohová věžička. Střechu pokrývaly různobarevné tašky ve tvaru rybích šupin.

Nutně potřeboval rekonstrukci – tedy velice mírně řečeno. Byl samá trhlina a propadlina, zatékalo do něj a objevovaly se v něm loužičky záhadného původu. Poslední obyvatelé se na domě svérázně podepsali tím, že zřídili koupelny tam, kde s nimi nikdo nepočítal, místnosti rozdělili chatrnými příčkami z dřevotřísky a vylepšili je mělkými vestavěnými skříněmi, z nichž vypadávala posuvná dvířka. Police z třešňového dřeva natřeli lacinou bílou barvou a dubové podlahy zakryli linoleem a koberci s vysokým vlasem, na které jste se mohli položit, otisknout do nich svoje tělo a dělat „kobercové anděly“.

Stavení, i když na spadnutí, však mělo tři nepochybné klady: bylo v něm dost prostoru pro dva staré mládence a šestiletou slečnu; obklopoval ho rozlehlý dvůr a ovocný sad; a stálo v Markově nejoblíbenější části ostrova.

„Nepřipadá v úvahu,“ oznámil Sam mdle. „Rád bydlím sám.“

„Co ztratíš tím, že nás u sebe necháš? Přece neexistuje způsob, jak bychom ti mohli zasáhnout do života.“ My. Nás. Zájmena, která od nynějška nahradí v Markových větách slůvko já.

„Děláš si legraci? Dovedeš si představit, jaký život vedou chlapi s dětmi na krku? Přijdeš o všechny sexy ženské, protože žádná taková nechce skončit jako chůva. Kdo by taky toužil vychovávat cizí děcko, že? I kdyby se stal zázrak a tobě se podařilo ulovit parádní babu, nezůstane s tebou. Na neplánované víkendy v Portlandu či Vancouveru můžeš rovnou zapomenout, žádný divoký sex a spaní až do oběda. Šlus.“

„Jako bys něco z toho teď dělal,“ podotkl Mark. „Všechen čas trávíš na vinici.“

„Jde o to, že je to moje volba. Ale když máš dítě, nejsi pánem svého času. Zatímco tvoji přátelé koukají na fotbal a lijí do sebe jedno pivo za druhým, ty sháníš v supermarketu odstraňovač skvrn a křupky.“

„Není to navždycky.“

„Kdepak. Jenom na zbytek mého mládí.“ Sam svěsil hlavu. Chvíli to vypadalo, že s ní bouchne o stůl, ale pak se spokojil s tím, že ji položil na předloktí.

„Jak bys definoval svoje mládí, Same? Protože já to vidím tak, že už je pár let v tahu.“

Sam se ani nepohnul – až na vztyčený prostředníček pravé ruky. „Pravda, sice jsem překročil třicítku, ale i tak mám velké plány. A v žádném nefigurují děti.“

„V tom mém taky ne.“

„Nejsem na tohle připravený.“

„Ani já ne. Právě proto potřebuju tvou pomoc.“ Mark si unaveně povzdechl. „Same, kdy jsem tě o něco prosil?“

„Nikdy. Ale musíš s tím teď začínat?“

Mark nasadil klidný a přesvědčivý tón. „Podívej se na to takhle… Je načase přibrzdit. Staneme se životními průvodci naší Holly. Bude jí s námi dobře, protože si odpustíme hlouposti, jako jsou výchovné tresty nebo kecy typu: ,Vždyť jsem ti to povídal…‘ Už jsem se smířil s tím, že nebudu nejlepší vychovatel, ale na rozdíl od našeho otce nenapáchám na tom dítěti nenapravitelné škody. Neschytá ode mě facku za to, že si neuklidila v pokoji. Nebude muset jíst celer, když jí nechutná. Žádné psychologické hry a války nervů. Doufejme, že jí vštípíme rozumné názory a jednou se o sebe dokáže postarat. Určitě s námi dopadne líp, než kdyby ji vychovával někdo cizí. Anebo hůř – některý z našich příbuzných.“

Ze změti Samových svalnatých paží uniklo několik tlumených nadávek. Jak Mark předpokládal, v bratrovi zvítězil smysl pro čest. „Fajn.“ Povzdechl si. „Dobrá. Ale mám svoje podmínky. Začnu tím, že až se ti podaří pronajmout tvůj byt, peníze budou moje.“

„Máš je mít.“

„Taky budu potřebovat, abys mi pomohl s opravami domu.“

Mark se na něho ostražitě podíval. „Tohle není moje parketa. Základní věci zvládnu, ale…“

„Budou úplně stačit. Když si představím, jak natíráš podlahu… Ten pohled bude učiněný balzám na moje nervy.“ Jakmile Sam zavětřil peníze a lacinou pracovní sílu, nevraživost ho opustila. „Dáme si několik měsíců na zkoušku, ale pokud to nebude klapat, přestěhujete se jinam.“

„Půl roku.“

„Čtyři měsíce.“

„Šest.“

„Dobrá, ať je po tvém. Šest.“ Sam si nalil další whisky. „Proboha,“ zamumlal. „Tři Nolanové pod jednou střechou… To bude katastrofa.“

„K té už došlo,“ odsekl Mark, a řekl by toho mnohem víc, kdyby na chodbě nezaslechl tiché krůčky.

Ve dveřích kuchyně se objevila Holly. Právě se probudila a na tváři měla ospalý a mírně nechápavý výraz. Mrňavý vetřelec z jiného světa, oblečený v růžovém pyžamku. Drobná bledá chodidla dojemně svítila na tmavé dlažbě.

„Co se děje, zlato?“ zeptal se Mark. Zvedl se od stolu a došel k ní. Zvedl ji ze země – nemohla vážit víc než osmnáct kilo. Přitiskla se k němu jako opička. „Nemůžeš spát?“ Položila mu hlavu na rameno a zašimrala ho na tváři blonďatými vlásky. Voněla pastelkami a dětským jahodovým šamponem. Marka znenadání zaplavila nekonečná něha.

On je vším, co Holly má.

Začni tím, že ji budeš milovat…

Což je ta snazší část. Zbytek mu dělá starost.

„Uložím tě do postýlky, koťátko. Musíš se vyspat. Čeká nás spousta práce.“

Odnášel Holly zpátky do jejího pokoje a Sam ho následoval. Postel se čtyřmi sloupky byla nahoře opatřena rámem, z něhož visela sbírka barevných motýlů s průsvitnými křídly. Mark položil děvčátko na matraci a vytáhl mu přikrývku až pod bradu. Nato se usadil na pelest. Holly mlčela a bez mrknutí se na něho dívala.

Pohlédl do jejích uštvaných modrých očí a uhladil jí vlasy z čela. Udělal by pro ni všechno. Síla vlastních emocí ho zaskočila. Nemůže napravit to, oč Holly přišla. Není v jeho moci poskytnout jí takový život, jaký mohla vést. Ale postará se o ni. Neopustí ji.

Tohle všechno se mu honilo hlavou. Kromě jiného. Ale nahlas se zeptal: „Mám ti povědět pohádku?“

Holly přikývla. Krátce zalétla pohledem k Samovi, který se opíral o kliku.

„Kdysi dávno žili tři medvědi,“ spustil Mark.

„Dva medvědí strýčkové a jedno medvídě,“ upřesnil ze dveří Sam.

Mark se pousmál. Dál hladil maličkou po vlasech. „Bydleli ve velkém domě u moře…“

Dvě

Zvonek nade dveřmi zacinkal a práh překročil muž Maggiiných snů. Přesněji řečeno něčí manžel, neboť za ruku vedl holčičku, která musí být jeho dcera. Zatímco děvčátko pospíchalo k obrovskému kolotoči, který se líně otáčel v rohu hračkářství, tatínek procházel obchodem mnohem rozvážněji.

Zapadající zářijové slunce se zalesklo na krátce zastřižených tmavých vlasech, které se vzadu na krku kroutily. Když míjel mobil visící ze stropu, musel sklonit hlavu, aby se o něj nepraštil. Pohyboval se jako atlet, byl uvolněný a přesto ve střehu. Působil dojmem, že kdybyste po něm bez varování něco hodili, bez váhání by to chytil.

Vycítil Maggiin zájem a pohlédl jejím směrem. Vypadal skvěle. Byl to takový ten typ drsného hocha s ostře řezaným obličejem. A ty oči… Tak modré, že přímo svítily. Ačkoliv byl urostlý a musel si být vědom, jaký vzbuzuje dojem, nijak se nepředváděl. Vyzařovala z něho klidná sebedůvěra. Na bradě mu proráželo strniště a odřené džínsy se skoro trhaly, avšak nedbalý vzhled pouze podtrhoval jeho přitažlivost.

A byl zadaný.

Maggie od něho odtrhla zrak a chvatně zvedla dřevěný tkalcovský stav. S nesmírnou péčí upravovala nataženou osnovu.

Muž si zastrčil ruce do kapes a přistoupil ke své dceři. Upoutal ho vláček, který jezdil kolem celého obchodu po kolejích natažených na policích blízko u stropu.

Přestože hračkářství Kouzelné zrcadlo otevřela teprve před třemi měsíci, obchod vzkvétal. Na stolech byly vystaveny staromódní hračky: dalekohledy, ručně vyráběná joja, dřevěné vozíky, plyšová zvířata, jež vypadala jako živá, a papíroví draci, kteří opravdu něco vydrželi.

„To je Mark Nolan a jeho neteř Holly,“ zašeptala Elizabeth, prodavačka, kterou Maggie najala na výpomoc. Elizabeth byla už v důchodu a v obchodě si přivydělávala na částečný úvazek. Byla plná energie a zdálo se, že zná všechny obyvatele ostrova. Pro Maggii, která se začátkem léta přistěhovala z Bellinghamu, se stala nevyčerpatelným a neocenitelným zdrojem informací.

Elizabeth znala zákazníky, jejich rodinnou historii i vkus, včetně jmen všech vnoučat. „Nebude mít Zachary brzy narozeniny?“ zeptala se kamarádky, která se přišla podívat do obchodu. Anebo: „Doneslo se mi, že se Madison cítí pod psa. Zrovna nám přišly nové knížky. Neznám lepší způsob, jak udržet dítě v posteli.“ Kdykoliv měla Elizabeth službu, nikdo neodešel s prázdnou. Tu a tam potenciálním zákazníkům dokonce zavolala, jakmile se v hračkářství objevilo nové zboží, které by je mohlo zajímat. Když člověk žije na ostrově, nejúčinnější reklamou se stává ústní doporučení.

Maggie mírně vykulila oči. „Neteř?“

„Ano. Mark ji vychovává. Její matka před půlrokem zahynula při dopravní nehodě, a tak Holly přivezl ze Seattlu sem. Teď žijí na vinici Rainshadow v domě jeho bratra Sama. Neuměla jsem si představit, jak se ti dva dokážou postarat o malé dítě, ale zatím to zvládají.“

„Oba jsou svobodní?“ Sice do toho Maggii nic není, ale otázka jí vyklouzla z úst dřív, než se stačila ovládnout.

Elizabeth přikývla. „Mají ještě jednoho bratra, Alexe. Ten je ženatý, ale slyšela jsem, že jim to moc neklape.“ Lítostivě pohlédla na holčičku. „Potřebovala by ženskou péči. Myslím, že to je jeden z důvodů, proč nemluví.“

Maggie nakrčila čelo. „Jako s cizími lidmi?“

„S nikým. Od té nehody jako by ztratila řeč.“

„Aha,“ přisvědčila Maggie. „Když jeden z mých synovců nastoupil do první třídy, také odmítal jakoukoliv komunikaci. Ale doma si s rodiči normálně povídal.“

Elizabeth smutně potřásla hlavou. „Pokud já vím, tak Holly zatím nevydala ani hlásku.“ Na bílé kudrliny si nasadila špičatý růžový klobouk se závojem a zajistila ho gumičkou, kterou si navlékla pod bradu. „Doufají, že se brzy vzpamatuje. Podle doktora na ni nemají tlačit.“

Chopila se žezla s třpytivou hvězdou a v přestrojení za obstarožní vílu zamířila do salonku, kde probíhala oslava narozenin. „Je načase dát si dort!“ oznámila přítomným dětem, načež se ozvalo radostné pištění.

Jakmile obsloužila zákazníky, kteří si vybrali plyšového králíka a obrázkovou knížku, rozhlédla se Maggie po obchodě. Hledala Holly Nolanovou.

Holčička zírala na pohádkový domek připevněný ke stěně. Maggie ho sama vyrobila. Střechu ozdobila suchým mechem a zlatými zátkami z láhví. Kulaté dveře byly udělány z pouzdra rozbitých kapesních hodinek. Holly si stoupla na špičky a nakukovala do mrňavých okýnek.

Maggie obešla pult a stoupla si za ni. Neušlo jí, jak dívenka mimoděk ztuhla v ramenou.

„Víš, co to je?“ zeptala se tiše Maggie.

Děvčátko zavrtělo hlavou, aniž se na ni podívalo.

„Většina lidí si myslí, že v něm bydlí panenky, ale není to tak. Je to pohádkový domek.“

Vysloužila si tím Hollyinu pozornost. Malá si ji prohlédla od tenisek až ke kudrnatým rusým vlasům.

Dívaly se jedna na druhou a Maggii zachvátila nečekaná vlna něhy. Všimla si, jak je dívenka zranitelná a křehká. Příliš brzy přišla na to, že nic netrvá věčně. Přesto stále zůstává v komnatě zvané dětství a je ochotná věřit na kouzla.

„Víla, která v něm bydlí, nebývá přes den doma,“ pokračovala Maggie. „Vrací se až v noci. Určitě by jí nevadilo, kdybys nakoukla do jejího domečku. Chceš ho vidět?“

Holly přikývla.

Maggie se opatrně natáhla po sponě na boku domku a povolila ji. Celá přední strana se otevřela a objevily se tři miniaturní zařízené místnosti. Byla tu postel z větviček, pozlacená vana a stolek ve tvaru houby se zátkou od vína místo židle.

Za odměnu Maggie sklidila váhavý úsměv, který odhalil roztomilou mezeru ve spodní řadě zoubků. „Naše víla zatím nemá žádné jméno,“ zašeptala spiklenecky Maggie a domek zaklapla. „Myslím tím lidské. Má jenom vílí, které je tak složité, že je žádný člověk nevysloví. Marně přemýšlím, jak bychom jí mohli říkat. Až mě nějaké jméno napadne, napíšu je nad dveře. Možná to bude Leontýnka. Nebo Růženka. Co ty na to?“

Holly zavrtěla hlavou a kousla se do rtu. Upřeně hleděla na domek.

„Jestli máš nějaký nápad, mohla bys vílu pojmenovat místo mě,“ nabídla jí Maggie.

V tu chvíli se k nim připojil Hollyin strýc a ochranitelsky položil holčičce dlaň na rameno. „Všechno v pořádku, zlato?“

Měl příjemně hluboký hlas, avšak varovně se na Maggii podíval. Mimoděk ucouvla o krok. Přece jenom vedle ní stál skoro dvoumetrový urostlý chlap. Nedalo se říct, že je přímo pohledný, ale sebejistý postoj a výrazné rysy mu dodávaly na přitažlivosti. Na lícní kosti se vyjímala jizva ve tvaru půlměsíce. Ve světle, které na ni dopadalo oknem, se zdála stříbrná a propůjčila mu kouzlo drsňáka. Svým způsobem působí nebezpečně. A ty oči… Tenhle tyrkysový odstín, připomínající moře v katalozích cestovních kanceláří, se vidí málokdy. Z pohledu nezadané ženy takový muž ztělesňuje chybu, které nikdy nebude litovat.

Pokusila se o neosobní úsměv. „Zdravím. Jsem Maggie Conroyová. Tenhle obchod mi patří.“

Muž se s představováním neobtěžoval. Všiml si, že jeho neteř civí na domek jako uhranutá. „Je na prodej?“ otázal se.

„Bohužel ne. Je součástí dekorace.“ Podívala se na Holly a dodala: „Ale není těžké ho vyrobit. Když mi přineseš obrázek, jak by měl vypadat, uděláme ho spolu.“ Sedla si na paty a pohlédla děvčátku do tváře. „Nikdy není jisté, jestli se do něj víla skutečně nastěhuje. Musíš trpělivě čekat a držet palce.“

„Nemyslím si, že…“ spustil Mark, ale vzápětí se zarazil, neboť Holly se usmála a dotkla se jedné z křišťálových náušnic, které se houpaly ženě v uších.

Ačkoliv si Maggie udržovala od dětí odstup, holčička s nakřivo učesaným culíkem a hloubavým pohledem ji něčím dojímala. Skoro ji píchlo u srdce, když si jedna druhou prohlížely.

Chápu tě, chtělo se Maggii říct. Také jsem o někoho přišla. Bohužel neexistuje žádný recept, jak se vypořádat se smrtí milovaného člověka. Musíš se smířit s tím, že se přes tuto ztrátu nikdy zcela nepřeneseš. Navždycky ji budeš nosit v sobě. Ale to neznamená, že už nebudeš nikdy šťastná. Anebo se z něčeho radovat. Kdepak, v tomhle směru si Maggie nemohla připustit sebemenší pochybnosti.

„Chtěla by sis prohlédnout knížku o vílách?“ otázala se a všimla si, jak se děvčátku rozsvítily oči.

Když se zvedala, ucítila, jak se Hollyina ruka nesměle otřela o její. Opatrně sevřela drobné prstíky v dlani.

Riskla pohled na Marka. Neušlo jí, že se zarazil a podezřívavě sleduje jejich spojené ruce. Vycítila, že ho zaskočila ochota, s jakou se Holly svěřila do péče cizí ženy. Ale když nic nenamítal, Maggie odvedla jeho neteř do zadní části obchodu.

„Tady máme knížky,“ poznamenala u dětského stolku se židličkami. Holly se na jedné usadila, zatímco ona vytáhla z police objemný svazek hrající všemi barvami. „Tady to máme,“ pronesla vesele. „Všechno, co jsi kdy chtěla vědět o vílách.“ Maggie se uvelebila vedle Holly a knihu otevřela.

Mark zůstal stát opodál a předstíral, že kontroluje vzkazy na svém mobilu, avšak Maggii neuniklo, že je kradmo pozoruje. Ačkoliv jí dovolí povídat si s Holly, bez jeho dohledu se to neobejde.

Maggie a Holly si prohlížely kapitolu s názvem „Co víly celý den dělají“. Podle obrázků sešívaly duhy a vytvářely z nich dlouhé stuhy, pěstovaly květiny a pořádaly čajové dýchánky s beruškami a motýly.

Koutkem oka Maggie zachytila, že Mark vytáhl z police stejnou knížku zabalenou ve fólii a vložil ji do nákupního košíku. Pochopitelně jí neušlo, jak se pod obnošeným denimem a opraným šedým tričkem rýsují vypracované svaly.

Ať už se Nolan živí čímkoliv, obléká se jako dělník. Okopané boty, odrané levisky, slušné hodinky – ale nic moc. Právě to se jí na obyvatelích ostrova líbilo. Nikdy se nedalo poznat, kdo z nich je milionář a kdo zahradník.

K pokladně zamířila starší dáma. Maggie přistrčila knížku k Holly. „Musím obsloužit tu paní,“ sdělila děvčátku. „Můžeš tady zůstat, jak dlouho chceš.“

Holly přikývla. Špičkou prstu opatrně přejížděla po okraji plasticky vyvedené duhy.

Maggie se postavila za pult a pohlédla na ženu s dokonalým účesem z šedých vlasů a silnými brýlemi.

„Kdybyste mi to mohla dárkově zabalit,“ vyslovila zákaznice své přání a položila na pult dřevěný vláček uložený v krabici.

„Výborná volba,“ pochválila ji Maggie. „Koleje se dají postavit čtyřmi různými způsoby. Dá se k nim přikoupit otočný most, u kterého se automaticky otvírají dveře.“

„Opravdu? Možná bych ho měla vzít hned.“

„Počkejte, ukážu vám ho. Tady vpředu ho máme vystavený.“ Zatímco odváděla ženu k příslušnému stolu, všimla si, že Holly a její strýc opustili oddělení knih a zamířili ke stěně, kde na ramínkách visela rozličná vílí křídla. Mark neteř zvedl, aby na ně lépe viděla. Tričko se mu výmluvně napnulo a Maggii se vzrušením zatetelil žaludek.

Přinutila se odtrhnout od něho zrak a věnovat pozornost vláčkům. Zatímco Maggie dárek balila, zákaznice zaostřila na nápis na stěně za pultem. Tenhle pocit se nedá s ničím srovnat… nekonečné nadšení, stav ryzí blaženosti…

„Zajímavý citát,“ poznamenala žena. „Je z nějaké básně?“

„Pink Floyd,“ odpověděl Mark a postavil na pult plný košík. „Text písně Naučit se létat.“

Maggie se mu podívala do očí a v té chvíli cítila, jak rudne. „Máte rád Floydy?“

Nepatrně se pousmál. „Na střední jsem je rád měl. V té životní fázi, kdy jsem se zásadně oblékal do černého a bědoval nad svou emocionální izolací.“

„Vzpomínám si na to,“ přisadila si zákaznice. „Vaši chtěli zavolat guvernérovi a zapsat vás do Národní gardy.“

„Naštěstí měli svou vlast natolik rádi, aby neriskovali.“ Mark se zazubil, čímž Maggii naprosto oslnil, přestože se nedíval jejím směrem.

Nemotorně vložila dárek do papírové tašky s uchy z provázků. „Tady to máte,“ pronesla vesele a přistrčila tašku k ženě.

Nolan se pro ni natáhl. „Zdá se dost těžká, paní Borowitzová. Co kdybych vám ji odnesl k autu?“

Drobná paní se rozzářila. „Děkuji vám, ale já to zvládnu. Jak se mají vaši bratři?“

„Sam báječně. Většinu času tráví na vinici. A co se týče Alexe, poslední dobou ho moc nevídám.“

„Určitě v Roche Harboru zanechává svou stopu.“

„Ano.“ Kysele se ušklíbl. „Nedá si pokoj, dokud nepokryje většinu ostrova paneláky a parkovišti.“

Žena pohlédla dolů na Holly. „Ahoj, zlatíčko. Jak se máš?“

Dítě plaše kývlo na pozdrav, ale dál mlčelo.

„Chodíš do první třídy, že? Co paní učitelka? Je hodná?“

Odpovědí jí bylo další nesmělé přikývnutí.

Paní Borowitzová jemně mlaskla jazykem. „Pořád nemluvíš? No, brzy bys měla začít. Jak mají ostatní vědět, co si myslíš, když jim nic nepovíš?“

Holly úporně zírala do podlahy.

Ačkoliv paní holčičce domlouvala v dobré víře, Maggii neušlo, jak Mark mimoděk zatnul zuby.

„Však ona to překoná,“ prohlásil věcně. „Paní Borowitzová, ta taška je větší než vy. Musíte mi dovolit, abych vám ji mohl odnést, jinak mi seberou odznak za zásluhy.“

Stará dáma se zachichotala. „Vy snad nějaký máte, Marku Nolane?“

„Nemám. Ale jenom proto, že jste mi nikdy nedovolila, abych vám pomáhal.“

Nato se chopil tašky a doprovodil ženu ke dveřím. Tam se ohlédl přes rameno. „Počkej tu na mě, Holly. Hned jsem zpátky.“

„Dohlédnu na ni,“ nabídla se Maggie.

Mark se na ni krátce podíval. „Díky,“ ucedil a odešel.

Maggie si zhluboka vydechla. Připadalo jí, že právě po divoké jízdě slezla z horské dráhy a její útroby postupně zaujímají původní místo.

Opřela se o pult a zamyšleně pohlédla na Holly. Dítě bylo zjevně ve střehu. Oči se zdály jasné a zároveň neproniknutelné jako mořské sklo. Maggie vzpomínala na svého synovce Aidana, který sotva vstoupil do školní budovy, nebyl schopen ze sebe vypravit slovo. Říká se tomu selektivní mutismus. Lidé se často domnívají, že jde o záměrné chování, ale není to tak. Aidanův stav se časem zlepšil díky trpělivosti rodiny i učitelky.

„Víš, koho mi připomínáš?“ otázala se Maggie konverzačním tónem. „Malou mořskou vílu. Vidělas ten film, že?“ Sklonila se pod pult a vyhledala velkou narůžovělou lasturu. Měla být součástí tematické výstavy, kterou chtěla dát brzy do výlohy. „Něco pro tebe mám. Dárek.“ Obešla pult a mušli dívce ukázala. „Možná vypadá obyčejně, ale na téhle ulitě je něco zvláštního. Když si ji dáš k uchu, uslyšíš moře.“ Nato holčičce lasturu podala. Holly si ji opatrně přiložila k uchu. „Slyšíš ho?“

Děvčátko lhostejně pokrčilo rameny. Starý trik s mušlí nebyl pro Holly očividně nic nového.

„Pověděl ti někdo, proč je v ní moře slyšet?“ zkusila to Maggie znovu.

Holly zavrtěla hlavou. Tvářila se zaujatě.

„Někteří vědci tvrdí, že lastura zachycuje okolní zvuky a ty pak znějí uvnitř. Přesto jiní lidé věří,“ Maggie ukázala na sebe a významně se na dívenku podívala, „že je v tom malé kouzlo.“

Holly se zamyslela. Vzápětí oplatila Maggii výmluvný pohled a dotkla se své drobné hrudi.

Žena se usmála. „Mám nápad. Co kdyby sis vzala mušli s sebou domů a zkoušela do ní zpívat? Třeba takhle?“ Přiložila si ulitu k ústům a zamumlala do ní melodii beze slov. „Možná ti lastura pomůže najít ztracený hlas, jako se to podařilo malé mořské víle.“

Holly k ní natáhla paže a sevřela mušli v obou dlaních.

Vtom se otevřely dveře a do obchodu vstoupil Mark. Ihned se podíval na Holly, která upřeně hleděla do růžového otvoru lastury. Zarazil se v okamžiku, kdy ji děvčátko přiložilo k ústům a zaskřehotalo několik not. Jeho výraz se rázem změnil a v jediném nestřeženém okamžiku Maggie spatřila, jak se v něm naděje mísí se strachem.

„Co to děláš, Holls?“ zeptal se opatrně.

Dívenka se zarazila a ukázala mu lasturu.

„To je kouzelná mušle,“ oznámila mu Maggie. „Holly si ji může vzít domů.“

Nolan svraštil obočí a přes obličej mu přelétl stín rozmrzelosti. „Je sice pěkná,“ připustil, „ale nic kouzelného na ní není.“

„Ale ano, je,“ nedala se Maggie. „Občas se v těch na první pohled nejobyčejnějších věcech skrývá pravé kouzlo. Jenom se musíte dobře dívat.“

Mark se nevesele usmál. „Pravda,“ připustil chmurně. „Díky.“

Maggie si příliš pozdě uvědomila, že nepatří k lidem, kteří ve svých dětech povzbuzují fantazii. A zdaleka není sám. Většina rodičů se domnívá, že na tom budou jejich děti lépe, když jim naordinují přísnou dietu sestávající z reality, než aby jim mátli hlavu příběhy o vymyšlených tvorech, mluvících zvířatech či Santu Clausovi. Zato podle Maggiina názoru fantazie v dětech probouzí nápaditost, nalézají v ní útěchu a inspiraci. Ale o cizím dítěti rozhodovat nemůže.

Provinile se vrátila za pult a pustila se do markování věcí z nákupního košíku: pohádkové knížky, puzzle, švihadla s dřevěnými rukojeťmi a vílí ozdoby s křídly hrajícími duhovými barvami.

Holly poodešla od pultu a cosi tiše broukala do mušle. Nolan na ni užasle zíral. Poté se otočil k Maggii a podrážděně pronesl: „Neurazte se, ale…“

Takhle lidé začínají kritickou větu, která vás v konečném důsledku hodně zamrzí.

„…já dětem nelžu, slečno…“

„Paní,“ opravila ho Maggie. „Conroyová. I já dávám přednost upřímnosti.“

„Tak proč jste jí napovídala, že je ta ulita kouzelná? Anebo že v tom domku na zdi žije víla?“

Maggie se zamračila a odtrhla lístek z pokladny. „Kvůli představivosti. Byla to hra. Vy toho o dětech moc nevíte, že?“

Vzápětí si uvědomila, že ťala do živého tvrději, než chtěla. Nolanův výraz se sice nezměnil, avšak lícní kosti a hřbet nosu nebezpečně zbrunátněly. „Stal jsem se jejím poručníkem před šesti měsíci. Pořád se učím, ale jedno z mých pravidel zní: neslibovat nic, co se nedá splnit.“

„Omlouvám se,“ kála se upřímně. „Nechtěla jsem se vás dotknout. Ale když něco nevidíte, neznamená to, že to neexistuje.“ Smířlivě se na něho usmála. „Tady máte účtenku. Nebo ji mám přihodit do tašky?“

Propaloval ji uhrančivýma očima, z nichž se jí podlamovala kolena. „Do tašky.“ Stála u něho tak blízko, že zachytila příjemnou vůni starého dobrého toaletního mýdla, mořské soli a kávy. Znenadání k ní natáhl ruku. „Mark Nolan.“

Měl pevný stisk, jeho ruka hřála a byla zhrublá prací. Maggii se mimoděk sevřel žaludek.

K její nesmírné úlevě zvonek nade dveřmi zacinkal a dovnitř vstoupil další zákazník. „Dobrý den,“ přivítala ho s nepřirozenou veselostí. „Vítejte v Kouzelném zrcadle.“

Nolan – Mark – ji nespouštěl z očí. „Odkud jste?“

„Z Bellinghamu.“

„Proč jste se přistěhovala do Friday Harboru?“

„Chtěla jsem si tady otevřít obchod.“ Nepatrně pokrčila rameny, aby mu dala najevo, že tohle je na dlouhé vyprávění. Což ho neodradilo. Dál jí kladl nevtíravé, ale naléhavé otázky, a pečlivě zvažoval každou její odpověď.

„Máte tu rodinu?“

„Ne.“

„Takže jste odešla za přítelem?“

„Ne, já… Proč to říkáte?“

„Kdykoliv se sem nějaká žena přistěhuje, je za tím obvykle nějaký chlap.“

Zavrtěla hlavou. „Jsem vdova.“

„Promiňte.“ Jeho zkoumavý pohled v ní probouzel pocity, které nebyly tak úplně nepříjemné. „Jak je to dlouho?“

„Skoro dva roky. Pořád o tom nemůžu mluvit.“

„Nehoda?“

„Rakovina.“ Ostře vnímala, že Mark přetéká zdravím a vitalitou. Cítila, jak rudne. Tento druh silné přitažlivosti dlouho nezažila, a najednou netušila, co si s ní počít. „Mám přátele, kteří žijí ve Smugglers Cove na západní straně…“

„Vím, kde to je.“

„Aha. Jistě. Vyrostl jste tady. Takže, Ellen věděla, že chci začít někde jinde, poté co můj muž…“

„Ellen Scolariová? Manželka Brada?“

Maggie udiveně zvedla obočí. „Vy je znáte?“

„Spíš tu málokoho neznám.“ Podezřívavě přimhouřil oči. „Že se o vás nezmínili. Jak dlouho…“

Přerušil ho nesmělý šepot.

„Strýčku Marku…“

„Počkej chvilku, Holls…“ Vzápětí se zarazil. Ohromeně se otočil k dítěti po svém boku. „Holly?“ vydechl.

Děvčátko se na něho rozpačitě zazubilo. Stouplo si na špičky a podávalo Maggii lasturu. „Jmenuje se Květuška.“

„Víla?“ otázala se tiše Maggie. Cítila, jak se jí ježí vlasy vzadu na krku. Holly přikývla. Maggie bolestně polkla a pronesla se sevřeným hrdlem. „Děkuju, žes mi to řekla, Holly.“

Tři

V šoku, že slyší Holly šeptat, Mark dočista zapomněl, kde je. Nevnímal ani ženu za pultem. Šest měsíců usilují o to, aby malá něco řekla. Cokoliv. Proč k tomu došlo zrovna tady a teď, to bude později rozebírat se Samem. Nyní se musí především ovládnout, nereagovat přehnaně, vždyť jenom… Prokristapána!

Nemohl si pomoct. Objala ho drobnými pažemi kolem krku. Slyšel se, jak roztržitě mumlá její jméno. Zaštípalo ho v očích. Zhrozil se, když si uvědomil, že stačí málo a zjihne dojetím.

Avšak nedokázal ovládnout zrádné chvění pramenící z úlevy. Potvrdilo se totiž, že je Holly schopná normálně mluvit. Třeba může konečně uvěřit, že bude zase v naprostém pořádku.

Holly se zavrtěla ve snaze vymanit se z jeho pevného sevření. Mark ji nadšeně políbil na tvář a přinutil se ji pustit. Napřímil se a odkašlal si, aby uvolnil sevřené hrdlo. Fajn, mluvit může, když se bude snažit. Bezděčně pohlédl na verš písně napsaný na stěně. Nečetl jej, pouze se soustředil na barvu nátěru.

Nakonec ostražitě pohlédl na rusovlasou ženu za pultem – Maggii –, která držela tašku s jeho nákupem. Neušlo mu, že pochopila závažnost toho, k čemu právě došlo.

Nevěděl, co si o ní má myslet. Měřila maximálně metr šedesát a rusé kadeře se jí divoce kroutily. Bílé tričko a džínsy lichotily její štíhlé postavě.

Jemný obličej, z části schovaný za bujnou hřívou, byl bledý, až na horečnaté skvrny na lících. Oči barvy hořké čokolády stínily dlouhé husté řasy. Vzdáleně mu připomínala kamarádky ze střední. Byly zábavné a zajímavé, dokázal s nimi proklábosit polovinu noci, ale nikdy s nimi nerandil. Dával přednost trofejovým kusům, takovým, které mu ostatní kluci záviděli. Teprve později se pozastavil nad tím, o co tehdy možná přišel.

„Mohl bych si s vámi někdy promluvit?“ zeptal se příkřejším tónem, než zamýšlel.

„Jsem tu skoro pořád,“ odpověděla nenuceně. „Zastavte se, kdykoliv budete chtít.“ Postrčila mušli přes pult. „Co kdyby sis ji vzala s sebou domů, Holly? Pro případ, že bys ji náhodou potřebovala.“

„Ahoj, parťáci!“ zahlaholil za Markem melodický hlas jakoby prozářený sluncem.

Byla to Shelby Danielsová, Markova přítelkyně ze Seattlu. Bystrá, krásná a jedna z nejmilejších bytostí, jakou kdy Mark poznal. Shelby jste mohli vzít do jakékoliv společnosti a vždycky našla způsob, jak do ní zapadnout.

Kráčela k nim, pramen dlouhých lesknoucích se blond vlasů si zastrčila za ucho. Měla na sobě capri kalhoty barvy khaki, úhlednou bílou košili, na nohou elegantní balerínky bez ozdob a v uších perličky. „Omlouvám se, ale mám trochu zpoždění. Musela jsem si něco vyzkoušet ve vedlejším obchodě, ale neslušelo mi to. Vidím, že tys byla úspěšnější, Holly.“

Děvčátko přikývlo, zamlklé jako vždycky.

Mark si uvědomil, že Holly před Shelby mluvit nebude. Měl by se zmínit o tom, co se právě stalo? Kdepak, malá by to mohla vnímat jako nátlak. Nejlepší bude nechat to být a předstírat, že je všechno v nejlepším pořádku.

Shelby se okouzleně rozhlédla kolem sebe. „Nádherný krámek. Příště si u vás vyberu dárky pro synovce. Než se nadějeme, budou Vánoce.“ Zavěsila se do Marka a zazubila se na něho. „Asi bychom měli jít, abych stihla let.“

„Jasně.“ Mark zvedl tašku z pultu a natáhl se pro mušli, kterou Holly svírala v ruce. „Mám ti ji vzít, Holls?“

Pevně ji k sobě přitiskla.

„Fajn,“ broukl. „Hlavně ji neupusť.“ Ohlédl se na mrňavou rusovlásku za pultem. Spatřil, že zaujatě přerovnává tužky v hrnečku u pokladny, řadí drobná plyšová zvířátka – zkrátka se zabývá zbytečnostmi. Do vlasů jí dýchlo zapadající slunce a vykřesalo v nich červené jiskry.

„Na shledanou,“ rozloučil se. „A díky.“

Maggie mu mávla na pozdrav, aniž se na něho doopravdy podívala, což mu napovědělo, že je naprosto vyvedená z míry stejně jako on.

Jakmile vysadil Shelby na letišti s jedinou přistávací dráhou, odvezl Holly domů. Rainshadow Vineyard leží necelých deset kilometrů od Friday Harboru v jihozápadní části ostrova poblíž False Bay. V neděli tu musíte jezdit obzvlášť opatrně a vyhýbat se cyklistům a jezdcům na koních.

Mark nechal otevřená okýnka, aby mohl do auta proudit vzduch prosycený vůní oceánu. „Vidíš ho?“ Ukázal na orla bělohlavého, který strmě stoupal k obloze.

„Hmm.“

„Všimla sis, co nesl v pařátech?“

„Rybu?“

„Nejspíš. Buď ji vytáhl z vody, anebo ji sebral jinému ptákovi.“

„Kam ji nese?“ Hollyin hlas zněl váhavě, jako by ji samotnou udivovalo, že mluví.

„Možná do hnízda. O mláďata se starají oba rodiče.“

Holly přijala tuto informaci s věcným přikývnutím. Natolik se vyznala ve světě, aby věděla, že i to je možné.

Mark se silou vůle přinutil nezatínat prsty do volantu. Byl šťastný jako blecha. Neslyšel Holly mluvit tak dlouho, že dočista zapomněl, jak zní její hlas.

Dětský psycholog jim radil, aby začali s nonverbální komunikací tak, že Holly například ukáže, co by si přála, s cílem pojmenovat konkrétní věc.

Jediný zvuku, kterého se do téhle chvíle dočkal, bylo nadšené vypísknutí, když dívenka zahlédla na pastvině Monu, zdejšího velblouda. Majitelé ho před několika lety koupili od obchodníka s exotickými zvířaty a nechali ho převézt na ostrov. I když si Mark připadal jako idiot, bavil Holly tím, že jí předváděl, jaké velbloud vydává zvuky. Odměnou mu bylo, když se k němu holčička nakrátko přidala.

„Co ti pomohlo najít ztracený hlas, zlato? Souvisí to nějak s Maggií, tou rusovlasou paní?“

„Pomohla mi kouzelná mušle.“ Holly pohlédla na ulitu, kterou opatrně svírala v drobných dlaních.

„Vždyť je úplně o…“ Mark se radši odmlčel. Tady nejde o to, zda lastura je či není kouzelná. Záleží pouze na tom, že Holly uvěřila v její moc. Dostala ji ve správnou chvíli a mušle ji vyvedla z říše ticha. Kouzla, víly… Tohle všechno patří do dětského světa, který nezná. Do království fantazie, jehož se vzdal před mnoha lety. Na rozdíl od Maggie Conroyové.

Nikdy neviděl, že by Holly tak spontánně reagovala na cizí ženu. Nezaujaly ji Victoriiny kamarádky, nezískala si ji učitelka, dokonce ani Shelby, se kterou trávila spoustu času. Co je tahle paní Conroyová zač? Proč se mladá žena dobrovolně odstěhuje na ostrov, kde je více než polovina obyvatel starší pětačtyřiceti let? A proč si tu otevře zrovna hračkářství, prokristapána?

Zatoužil ji znovu vidět. Chtěl ji poznat.

Pozdně nedělní odpoledne mělo barvu medu. Mělčiny False Bay byly zalité měkkým světlem. Záliv vypadal úplně obyčejně – dokud nenastal odliv a moře neustoupilo. Pak na obnaženém písku vypukla hostina. Rackové, volavky a mořští orli lovili mezi balvany kraby, červy, drobné členovce a škeble. Než nadešel příliv, po naplaveninách jste mohli kráčet víc jak půl kilometru.

Auto odbočilo na soukromou příjezdovou cestu a zamířilo k domu. Navenek dál působil omšele, ale interiéry prošly zásadní rekonstrukcí. Mark úplně nejdřív ze všeho připravil pokojíček pro Holly. Stěny natřel pomněnkově modrou a olemoval je světle krémovým odstínem. Přestěhoval sem dětský nábytek z bytu své sestry a nad postel znovu rozvěsil látkové motýly.

Zatím největším projektem bylo zřízení koupelny. Spolu se Samem oškrábal zdi, znovu je naštukovali, vyměnili potrubí, vanu a toaletu a vyrovnali podlahu. Přibyla mramorová deska se zapuštěným umyvadlem. Jakmile dokončili hrubou stavbu, zeptali se Holly, jakou barvou by měli novou koupelnu vymalovat. Přirozeně zvítězila růžová.

„K časovému rozpětí sedí,“ připomněl Mark Samovi, neboť se dohodli, že výběr zúží na viktoriánské období.

„Je to hnusně holčičí,“ stěžoval si Sam. „Pokaždé, když vstoupím do růžové koupelny, cítím potřebu vykonat něco vyloženě mužského.“

„Ať už budeš vykonávat cokoliv, dělej to venku, ať se na tebe nemusíme dívat.“

Další na řadu přišla kuchyně, kam nechal Mark nainstalovat nový sporák se šesti hořáky a chladničku. Z rámů dveří a oken odstranil minimálně šest vrstev starých nátěrů.

Alex projevil nebývalou velkorysost a ochotně mu půjčil potřebné nástroje a pomůcky. Dokonce přispěl radou a minimálně jednou týdně se v domě zastavil. Koneckonců stavby a renovace jsou bratrova parketa a jeho zkušeností bylo určitě třeba. V Alexových šikovných rukou se i kousky zbylého dřeva měnily v zajímavé a užitečné věci.

Když přijel na návštěvu podruhé, vyrobil pro Holly vtipný botník. Přihrádky měly tvar kostek. Některé visely na skrytých pantech. Daly se odklopit a za nimi se objevily tajné skrýše. Při jiné příležitosti s sebou přivezl svoje dělníky. Mark se Samem totiž zjistili, že se některé opěrné sloupy hroutí a drolí jako polystyrén. Potřebovaly vyměnit, stejně jako okapy. Určité věci bratři zkrátka sami nezvládli, a tak vděčně přijali nabízenou pomoc. Ale jak znají Alexe…

„O co mu podle tebe jde?“ zeptal se Sam Marka.

„Aby jeho neteři nespadl barák na hlavu?“

„Kdepak. Tohle by byl dobrý skutek, a přece jsme se shodli, že ty náš bratříček zásadně nedělá.“

Mark se marně snažil potlačit úšklebek. Alex byl tak citově chladný a odtažitý, až člověka mimoděk napadalo, zda náhodou není robot.

„Třeba ho žere svědomí a vyčítá si, že se Vicky víc nevěnoval, dokud žila.“

„Anebo se na nás vymlouvá, aby nemusel být s Darcy. I kdyby se mi představa manželství nepříčila, stačilo by mi vidět to Alexovo, a dvakrát bych si rozmyslel, jestli strčím hlavu do chomoutu.“

„Souhlas,“ přisvědčil Mark. „Nolan by si nikdy neměl brát někoho, kdo se nám podezřele podobá.“

„Já bych spíš radil zdrhnout před každou, která by nás chtěla.“

Ať už měl jakýkoliv důvod, Alex jim pomáhal dál. Výsledky na sebe nedaly dlouho čekat a dům prokoukl. A dalo se v něm normálně bydlet.

„Jestli se mě po tomhle martýriu pokusíš odtud vykopnout,“ varoval Mark Sama, „skončíš pohřbený vzadu na dvorku.“

Oba pochopitelně věděli, že by je Sam nikdy z domu nevystěhoval. Ke svému údivu si Holly zamiloval víc než kdo jiný a byl jí zcela oddán. Stejně jako Mark by za ni klidně položil život. Dopřávali jí to nejlepší.

Ačkoliv k nim zpočátku přistupovala zdráhavě, Holly si strýčky brzy oblíbila. Známí Marka a Sama varovali, aby holčičku příliš nerozmazlili, ale zatím se nezdálo, že by v tomto směru napáchali nějakou škodu. Ve skutečnosti by je spíše potěšilo, kdyby Holly trochu víc zlobila. Byla moc hodná a vždycky poslechla na slovo.

Když neměla školu, doprovázela Marka do pražírny a sledovala, jak kávová zrna v obrovském bubnu mění barvu ze světle žluté na lesknoucí se tmavě hnědou. Někdy jí v cukrárně poblíž přístavu koupil zmrzlinu. Poté se procházeli mezi ukotvenými plavidly a vybírali loď, která by se jim nejvíc líbila.

Sam často bral malou na vinici, aby spolu s ním pečovala o révu, anebo za odlivu v zálivu sbírali mořské hvězdice a ježovky. Ochotně nosil na krku náhrdelníky z těstovin a její obrázky rozvěsil po celém domě.

„Neměl jsem ponětí, jaké to je,“ přiznal jednoho večera. V náruči svíral Holly, která usnula v autě. Odpoledne strávili v národním parku, který se táhne tři kilometry podél pobřeží. Je to ideální místo na uspořádání pikniku a házení létajícího talíře. Holly se smála akrobatickým kouskům, které při tom předváděli. Koupili neteři dětský rybářský prut a krabičku s návnadou a učili ji chytat ryby.

„Co?“ Mark otevřel vchodové dveře a rozsvítil světla na verandě.

„Mít kolem sebe dítě, které tě má rádo,“ upřesnil Sam.

Holly se pro ně stala určitým požehnáním, které si dřív neuměli představit. Nic podobného nikdy nepoznali. Stala se živoucí připomínkou nevinnosti. Najednou je někdo miloval zcela bez podmínek a bezmezně jim věřil.

A oni si chtěli tuhle lásku zasloužit.

Mark a Holly vstoupili do domu přes kuchyň. Nákup a mušli položili na stůl ve starobylém jídelním výklenku se zabudovanými lavicemi. Sama našli v obývacím pokoji, smutně holé místnosti s otlučenými stěnami a prasklým komínem dočasně obehnaným pletivem.

Vyzdíval krb. „Právě řeším kardinální problém, brácho,“ hlásil s metrem v ruce. „Musím vymyslet, jak napojit dva krby na jeden komín. Tenhle vede přímo do horní ložnice. Věřil bys tomu?“

Mark se sklonil k Holly a pošeptal jí do ucha: „Běž se ho zeptat, co bude k večeři.“

Dítě poslušně docupitalo ke klečícímu Samovi, cosi mu špitlo do ucha a poodešlo o několik kroků.

Mark sledoval, jak se Sam zarazil.

„Ty mluvíš!“ Zvolna se k dívence otočil.

Děvčátko vehementně zavrtělo hlavou. Tvářilo se vážně.

„Ale ano, právě jsi mi něco řekla.“

„Kdepak, neřekla.“ Když spatřila, jak je Sam vykulený, spokojeně se zachichotala.

„Teď jsi promluvila znovu. Panebože! Jak se jmenuju? Řekni to!“

„Strýček Herbert.“

Ohromený Sam vyprskl smíchy, popadl děvčátko do náruče a přitiskl je k sobě. „Já že jsem Herbert? No tak za tohle dostaneš k večeři stehno z kapra.“ Aniž malou pustil, pohlédl na bratra a zavrtěl hlavou. V obličeji byl rudý a oči se mu podezřele leskly. „Jak?“ Na víc se nezmohl.

„Později,“ slíbil Mark a zazubil se.

„Tak co se stalo?“ vyzvídal Sam, zatímco v kastrůlku na sporáku míchal omáčku na špagety. Holly ve vedlejší místnosti skládala puzzle. „Jaks to dokázal?“

Mark si otevřel pivo. „Já ne,“ přiznal poté, co si dopřál ledový doušek. „Byli jsme v tom novém hračkářství a tam stála za pultem taková moc chytrá zrzka. Nikdy dřív jsem ji tu neviděl.“

„Vím, kdo to je. Nějaká Maggie. Connerová, Carterová…“

„Conroyová. Ty ji znáš?“

„Já ne, ale Scolari ano. Dával mě s ní do kupy.“

„Přede mnou se o ní nikdy nezmínil,“ ucedil dotčeně Mark.

„Protože chodíš se Shelby.“

„No a co?“

„Scolari se domnívá, že je Maggie můj typ. Jsme si věkově blíž. Je hezká? To je dobře. Napadlo mě, že si ji prověřím, než na něco kývnu.“

„Jsem jenom o dva roky starší než ty,“ připomněl mu nahněvaně Mark.

Sam položil vařečku a chopil se skleničky s vínem. „Pozvals ji na rande?“

„Ne. Byla se mnou Shelby. Kromě toho…“

„Zase sbírám drobky.“

„Což v tomhle případě neplatí,“ odsekl Mark.

Sam povytáhl obočí. „Ty už holku máš, takže druhá liga automaticky připadá na ty, kteří si dlouho ani nevrzli.“

Mark podrážděně pohodil rameny.

„Tak co ta Maggie udělala?“ naléhal Sam. „Jak se jí podařilo Holly rozvázat jazyk?“

Mark mu vyprávěl o kouzelné mušli, která kupodivu přímo zázračně zafungovala.

„Úžasné,“ usmál se Sam. „Nikdy by mě nenapadlo něco takového vyzkoušet.“

„Především šlo o správné načasování. Holly už byla připravená začít znovu mluvit a Maggie vymyslela způsob, jak jí to usnadnit.“

„Ano, ale… Možné to je. Kdyby nás to napadlo, mohla se rozpovídat už před několika týdny.“

„Kdo ví? Na co narážíš?“

Sam ztišil hlas. „Pomyslels někdy na to, jaké to bude, až povyroste? Až si bude potřebovat s někým promluvit o holčičích věcech? Jak něco takového vůbec zvládneme?“

„Zatím je jí pouhých šest let, Same. S tím si budeme lámat hlavu později.“

„Obávám se, že později nastane dřív, než se nadějeme.“ Sam se odmlčel a promnul si čelo, jako by se chtěl zbavit nenadálé bolesti hlavy. „Až půjde Holly spát, něco ti ukážu.“

„Cože? Měl bych se začít bát?“

„Nemám ponětí.“

„Sakra, ven s tím!“

Sam ztišil hlas. „Dobrá. Kontroloval jsem Holly sešit, abych se přesvědčil, že nakreslila obrázek, který měli za domácí úkol, a našel jsem tohle.“ Vzal z kuchyňského pultu list papíru a ukázal mu jej. „Učitelka děti vyzvala, aby napsali dopis Santovi. A Holly se vytasila s tímhle.“

Mark se na něho tupě podíval. „Dopis Santovi? Vždyť je půlka září.“

„V televizi už běží vánoční reklamy, a když jsem byl včera v železářství, Chuck se zmínil o tom, že koncem měsíce nastrojí vánoční stromky.“

„Ještě před Díkůvzdáním? Před Halloweenem?“

„Ano. Je to součást podělaného celosvětového marketingového plánu. Nemá smysl s tím bojovat.“ Sam mu podal list papíru. „Podívej se na tohle.“

Milí santo!

Letos my přines jenom jednu věc – maminku.

Prosím nezapomeň že teď bidlím ve friday harboru.

Děkuji, mám tě ráda,

Holly

Mark dlouho mlčel.

„Chce maminku.“

„Jo, to mi došlo.“ Aniž spustil z papíru zrak, zamumlal: „Ta se do vánoční punčochy rve dost těžko.“

Po večeři si Mark vzal pivo na verandu a usadil se na otlučené, zato pohodlné dřevěné židli. Sam šel uložit malou a přečíst jí pohádku na dobrou noc z knížky, kterou dnes koupili.

V této roční době ještě slunci trvalo dlouho, než zapadlo a vymalovalo oblohu nad zálivem sytými odstíny růžové a oranžové. Sledoval třpytící se mořskou hladinu a přemítal, co si s Holly počne.

Chce maminku.

Samozřejmě, že ji chce. Bez ohledu na to, jak moc se on a Sam snaží, v některých ohledech maminku nenahradí. Ačkoliv je na světě spousta otců, kteří pečují o své dcery sami, nikdo nemůže popřít, že existují situace, kdy si dívka přeje mít po svém boku ženu.

Mark se řídil radou psychologa a rozmístil po domě několik zarámovaných fotek své sestry. On i Sam o Victorii běžně mluvili, aby dítě zůstalo se svou matkou v určitém spojení. Jenže Mark mohl udělat mnohem víc a uvědomoval si to. Není důvod, aby Holly vyrůstala bez někoho, kdo jí může maminku nahradit. Nejblíž se ideálu blížila Shelby. A Shelby dala jasně najevo, že je ochotná projevit trpělivost, i když si je vědoma Markova rozpačitého přístupu k manželství. „Náš vztah by nevypadal jako svazek tvých rodičů,“ připomněla mu něžně. „Stále bychom to byli my dva.“

Mark chápal, nač naráží, a dokonce s ní souhlasil. Věděl, že není jako jeho otec, který považoval fackování dětí za normální. Hádky u nich byly na denním pořádku, stejně jako křik, násilí a dramatické scény. Nolanovská verze rodičovské lásky se skládala z rvaček, ječení a obscénního usmiřování. Ukazovala tu nejodpornější tvář manželství a žádnou z jeho výhod.

Pochopitelně mu bylo jasné, že i když se vztah jeho rodičů proměnil v nefalšovanou katastrofu, realita může být úplně jiná. Právě proto zůstával v tomto směru neutrální. V hloubi duše se domníval, že kdyby potkal tu správnou osobu, určitě by to vycítil a ztratil všechny pochybnosti. Což se se Shelby zatím nestalo.

Ale co když k tomu nikdy nedojde? Představil si manželství jako praktický model soužití s někým, na kom mu záleží. Třeba je tohle ten nejlepší přístup, zejména pokud musíte brát v úvahu zájmy dítěte. Ze Shelby by byla prima máma – je klidná, příjemná a vlídná.

Mark nepodléhal romantickým iluzím a nevěřil na spřízněnost duší. Nijak netajil, že stojí nohama pevně na zemi a drží se reality. Tak se mu to líbí. Ale bylo by fér nabídnout Shelby společný život postavený na čistě praktických základech? Možná ano, dokud nebude lhát o svých citech – anebo jejich nedostatku.

Dopil pivo, vrátil se do domu a odhodil láhev do nádoby na recyklovaný odpad. Nato zamířil do Hollyina pokoje. Sam neteř pečlivě přikryl a nechal svítit noční lampičku.

Holčičce se klížila víčka a zívala. Vedle ní ležel pod přikrývkou plyšový medvěd a pozoroval Marka pichlavýma očima.

Mark pohlédl na drobnou postavičku a znenadání si uvědomil, že donedávna byl někým úplně jiným, než je teď, a byl někde jinde. Sklonil se, aby políbil Holly na čelo, jak činil každý večer. Objala ho drobnými pažemi a ospale zašeptala: „Mám tě ráda.“ Nato se otočila na bok, přitulila se k medvídkovi a usnula.

Mark dočista zkoprněl. Divoce pomrkával a pokoušel se vzpamatovat. Poprvé v životě cítil, jaké to je mít zlomené srdce. Ne smutkem anebo v romantickém slova smyslu, ale otevřené. Tohle nikdy dřív nepoznal – nutkání udělat druhého člověka dokonale šťastným.

Najde Holly mámu. Báječnou. Obklopí ji lidmi, aby se měla o koho opřít.

Dítě obvykle bývá výsledkem založení rodiny, ale tentokrát to bude naopak.

Čtyři

Na čtyři hlavní ostrovy – San Juan, Orcas, Lopez a Shaw – se lze dostat trajektem. Můžete si na něm zaparkovat auto, vystoupat na horní palubu, opřít si nohy o zábradlí a hodinu a půl odpočívat, než se dostanete ze San Juanu do přístavu v Anacortes. V létě a na podzim byla voda klidná a vyhlídka nádherná.

Maggie odvezla svého psa do hotelu pro zvířata a zamířila do přístavu, kde ve Friday Harboru přistávaly trajekty. Ačkoliv mohla odletět přímo do Bellinghamu a ušetřit čas, dala přednost lodi. Ráda se kochala pohledem na domky na pobřeží. Tu a tam zahlédla delfíny či líné lvouny. V čeřící se vodě se krmila hejna kormoránů, připomínající černá zrnka pepře vysypaná z kořenky.

Jelikož na ni v Anacortes čeká její sestra a během pobytu u rodiny auto potřebovat nebude, nastoupila Maggie na trajekt pěšky. Vejde se na něj téměř tisícovka cestujících a osmdesát pět vozidel.

S plátěnou taškou přehozenou přes rameno zamířila na hlavní palubu. Kráčela kolem širokých laviček, které lemovaly velká okna. Bylo zde plno lidí, mířících v pátek ráno do Seattlu na schůzky či za zábavou. Došla k lavičkám postaveným proti sobě. Na jedné seděl muž v khaki kalhotách a námořnicky modré polokošili. Byl zabraný do novin, některé přílohy odložil na sedadlo vedle sebe.

„Promiňte, je zde…,“ spustila Maggie a vzápětí se odmlčela, neboť k ní muž vzhlédl.

Úplně nejdřív ze všeho si všimla uhrančivě modrých očí. Srdce jí poskočilo, jako by bylo napojeno na elektrické kabely.

Mark Nolan. Čistě oholený, pěkně oblečený, mužný a sexy. Podíval se na ni, položil noviny a kvapně se postavil jako gentleman ze starých časů, čímž ji rozhodil ještě víc. „Maggie… Jedete do Seattlu?“

„Do Bellinghamu.“ Proč se sakra zajíká jako ostýchavá panna? „Za rodinou.“

Ukázal na lavičku proti sobě. „Posaďte se.“

„Och, já…“ Maggie zavrtěla hlavou a rozhlédla se kolem sebe. „Nechci vás rušit.“

„To je v pořádku.“

„Děkuji vám, ale…Víte, nechci, aby se u mě ve vaší přítomnosti projevil letadlový syndrom.“

Mark nechápavě povytáhl tmavé obočí. „Letadlový syndrom?“

„Ano. Kdykoliv si v letadle přisednu k někomu cizímu, vždycky to dopadne tak, že mu – nebo jí – vykládám takové věci, které bych neřekla ani své nejlepší kamarádce. Jenže nikdy toho nelituju, protože se s tou osobou už nikdy nesetkám.“

„Tohle není aeroplán.“

„Ale je to dopravní prostředek.“

Mark na ni hleděl s pobaveným leskem v očích. „Cesta trajektem netrvá moc dlouho. Kolik byste byla schopná toho na sebe prozradit?“

„Celý svůj životní příběh.“

S úsměvem pokrčil rameny, jako by se nedalo nic dělat. „Uvidíme, jak to dopadne. Posaďte se, Maggie.“

Byl to spíš rozkaz než pozvání. Poslušně mu vyhověla. Tašku postavila na podlahu a uvelebila se na lavičce proti němu. Když se na Marka znovu podívala, všimla si, že si ji se zájmem prohlíží. Dnes si oblékla úzké džínsy, bílé tričko a krátké sako.

„Vypadáte jinak,“ konstatoval.

„Můžou za to vlasy,“ prohlásila sebevědomě a prohrábla si dlouhé prameny. „Kdykoliv jedu k našim, nezapomenu si je vyžehlit. Jinak si ze mě bráchové utahují. Jsem v rodině jediná, kdo má na hlavě tuhle koudel. Jenom se modlím, aby nezačalo pršet. Jakmile zmoknu…“ Gestem naznačila explozi.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Duhová ulice.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.