M.V. Kratochvíl

Miloš Václav Kratochvíl (6. ledna 1904 Vídeň – 9. července 1988 Praha) byl český spisovatel-prozaik, autor historické beletrie, filmový scenárista, dramaturg a pedagog. Studoval historii a archivnictví na Karlově Univerzitě. Za války pracoval v archivu. Po ní byl dramaturgem Československého státního filmu a profesorem na FAMU.

Narodil se ve Vídni, kde byl jeho otec přednostou českého oddělení vídeňského státního archivu a kde žil do r. 1916, kdy jako žák střední školy přestoupil na malostranské gymnázium do Prahy. Ke studiu nejprve zvolil práva, avšak záhy následoval obor svého otce a vystudoval na FF UK historii a archivnictví. Ke svému jménu později připojil i otcovo jméno Václav pro odlišení od jiného M. K., který se za německé okupace kompromitoval s nacisty.

M. V. Kratochvíl byl dlouho zaměstnán v pražském městském archivu a po jeho uzavření ve válce - v r. 1944 působil jako dramaturg Nationalfilmu. Pracoval jako dramaturg Čs. filmu (do r. 1950) a hned nato se stal profesorem na Filmové fakultě AMU, kde vyučoval do r. 1972. Pak už se věnoval jen literární tvorbě a pobýval jednak v Praze, jednak v rodovém kraji pod Řípem.

Lásky královské

Povídkový triptych s historickým námětem, jehož hrdinkami jsou tři české královny:

Královna Kunhuta, v útlém věku provdaná svým dědem, uherským králem Bélou, za nejmocnějšího a nejbohatšího evropského panovníka - krále zlatého a železného - Přemysla Otakara II.

Eliška Přemyslovna, žena Jana Lucemburského a matka nejslavnějšího českého krále a císaře Karla IV.

Rejčka, kterou jako děvčátko provdali za otce čtyř dětí, Přemyslovce Václava II., později za Habsburka Rudolfa, milenka pana Jindřicha z Lipé.

Tři královny, čtyři králové a dva urození páni, devět osobností českých dějin třinácthého a čtrnáctého stolení v rozmezí několika desítek let.

Autor usiloval především o zachycení jejich citového života, o vystižení situace středověké ženy, která mohla jen zřídka realizovat své touhy, neboť byla vždy v prvé řadě nástrojem k prosazování mocenských a politických zájmů svého rodu.

M.V. Kratochvíl

Lásky královské

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Miloš Václav Kratochvíl – heirs c/o DILIA, 2014

© JHuslík, 2014

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87808-63-4

Obsah

Lásky královské

KUNHUTA

1

2

3

4

ELIŠKA

1

2

3

4

REJČKA

1

2

3

4

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

SVÉ ŽENĚ ALENĚ

I

KUNHUTA

Narozena 1244

Dcera ruského knížete Rostislava Michajloviče Haličského

a Anny Arpádovny Uherské

První manžel Přemysl Otakar II., česky král, zemřel 1278

Druhý manžel Záviš z Falkenštejna

Zemřela 1285

II

ELIŠKA

Narozena 1292

Dcera Václava II., českého krále, a Guty Habsburské

Manžel Jan Lucemburský

Zemřela 1330

III

REJČKA

Narozena 1288

Dcera Přemysla Velkopolského a Richenzy Švédské

První manžel Václav II., český král, zemřel 1305

Druhý manžel Rudolf Habsburský, český král, zemřel 1307

Zemřela 1335

I

KUNHUTA

1

Vozová kola tvrdé rachotí po kamenité cestě.

Temná kožená schránka, zavěšená na širokých řemenech, pohazuje děvčetem a starou chůvou. Škvírami závěsů v oknech cestovního vozu proniká chabé světlo s chladným podzimním vzduchem; čpí tlením spadaného listí a pachem země, nasáklé vlhkem z dešťů a mlh.

Občas děvče z únavného trmácení usne. Pak se tma vozové korby rozplyne v jasu sněžné pláně, jež se táhne od obzoru k obzoru jiskřivá, oslňující. Kola vozu se změnila v líhy saní, lehce kloužou po sněhu. Saně letí tichem a mrazem, vzduch je průzračný, jen sněhové vločky, zvířené jízdou, usedají na vysokou srst kožešinového límce. Otcovi kozáci cválají podle saní, jejich piky černě čárkují zimní oblohu, zavěšenou sněžnými mraky. Jen občas zašumí svistem jízdy drsný dech z koňských nozder, někdy hvizd nagajky či chraptivý výkřik jezdce ...

Ale pak vjede kolo do výmolu, nadskočí a vytřese z vozové korby i poslední střípky snových vzpomínek. Dívka vytřeští oči - sníh, kozáci, bílá step, všecko zmizelo. Tak jako předtím ujíždí vůz po kamenité cestě krajem ještě nikdy nespatřeným a jezdci, kteří kočár provázejí, klusají na těžkých koních širokých zadků, pod kovovými helmami vyholené tváře jen s černými kníry, vytočenými do hrotů, které jim trčí do stran jako tykadla mohutných brouků.

To byla Kunhuta ještě malá, když se dostala s rodinou na dědečkův uherský dvůr. Tehdy se těchto kníratých vojáků královy tělesné stráže bála. Teď by byla ráda, kdyby se aspoň některý z nich obrátil. Kdyby se ohlédl, byl by to důkaz, že si na ni vzpomněl, je-li s ní všecko v pořádku, že vůbec tu je ...

Ale nikdo z jezdců se neohlédne. Nadhupují se v sedlech v pravidelném zdvihu a sedu, jako by tím odpočítávali čas. Hledí zpříma před sebe na cestu, která jim byla předurčena.

Avšak když dívka zaměří pohled týmž směrem - nevidí nic. Mezi ní a cílem cesty, mezi ní a budoucností trčí kožená stěna cestovního vozu, temná, neprůhledná. A za ní, kdesi v dálce, v neodhadnutelné dálce - Praha, král!

Praha, král ... Slova tvrdá jako křemeny ostrých hran, drsná jako krákorání vran - Praha, král! Přitom Kunhuta neví, co si má pod tím představovat. Město a muž nemají obrysy ani tvář. Tak ráda by do nich vložila něco z obrazů míst a lidí, které zná, jenže ví, že by to byla klamná útěcha. Přesto na ně musí neustále myslet. Znova a znova si béře na pomoc, co jí doma říkali, matka a dědeček Béla - že je český král Přemysl Otakar II. nejmocnějším panovníkem pod sluncem, že ho nemine císařská koruna, jeho země jsou rozlehlé a nespočetné, Praha pak bělokamenná září jako drahokam v diadému jeho koruny - slova, slova, slova duhových barev se vznášejí před očima jako třpytné bubliny, dotkneš se jich, prasknou a před oči znovu vskočí beztvaré nezachytitelné nic.

Kdyby jí aspoň někdo řekl: Přemysl je hubený či silný, má kaštanové vlasy po ramena, oči modré nebo černé, rád se směje nebo je zasmušilý - ale nic, nic z toho; o ničem takovém nepadne ani slovo.

A tak zbývá Kunhutě jen jediná jistota, získaná vlastní krutou zkušeností, že Přemysl Otakar je neblahý, zlý člověk, neboť zavinil Jánošovu smrt; a nic nepomůže, že o tom vůbec neměl a nemohl mít ani tušení.

Jánoš - o tom věděla Kunhuta všechno, a když zavře oči, vidí ho před sebou, jako by byl ještě živý, vidí jeho oči, vlasy, úsměv, cítí vůni, jež vycházela z jeho kůže, doteky jeho rukou ... Byl druhem jejích dětských her, později ji učil jezdit na koni a doprovázel ji na vyjížďkách. Jeho doprovod se jí stal nejmilejší a vyžadovala si ho na rodičích opět a opět. Ale nejkrásnější bylo, když se povedlo vytratit se z dohledu dospělých a vydat se na výpravy do neznáma. Tehdy prolézali s Jánošem příkopy budínského hradu, vnikali do polozasutých chodeb, kde hledali zakletý poklad, nebo se prodírali podrostem nedalekých lesíků, aby vyčíhali na pasekách lesní žínky. Až jednou -

- až jednou, sestupujíce zalesněným svahem k Dunaji, Kunhuta uklouzla a Jánoš ji v poslední chvíli zachytil do náruče; tehdy pocítila jeho dech, náhle přiblížený jejím rtům, a jeho horkost zažehla ohněm rázem celé její mladé tělo. Nevěděla, zda to byla vteřina či věčnost, ale pak ji strhl zpět do skutečnosti záblesk pohledu, kterým uznamenala přes Jánošovo rameno v blízkém křoví čísi cizí obličej. Vzápětí zmizel a Kunhuta opět vnímala půdu pod nohama jako půdu, zeleň listoví kolem i Jánoše, který ji dávno vypustil z rukou a nyní stál opodál ve své známé, každodenní podobě.

Den nato, když se po něm sháněla jako obvykle, nebyl k nalezení. Po obědě pak ji místo Jánoše doprovázela stará chůva. Jak procházely druhým hradním nádvořím podle stájí, Kunhuta ho spatřila -

Visel tam hlavou dolů, přivázán za nohy ke kolíkům, na které se zavěšovaly koňské chomouty. Byl nahý a mezi stehny se mu rozvírala hluboká brázda krvavé rány, jež vedla až do půli břicha. Rudé stružky, které stékaly po hrudi, mřežovaly obličej mrtvého a skapávaly do louže pod viselcovou hlavou.

Jánoš - Jánošek ...

Několik dní - kolik nevěděla - proležela v horečkách. I pak, když se z nich už probrala, nechtěla dlouho nikoho vidět. Kohokoli, kdo se přiblížil k jejímu loži, odháněla úzkostným křikem a schovávala před ním hlavu pod přikrývku. Jediný, koho u sebe snesla, byl děd Béla. Dlouho u ní vysedával, držel ji za ruku a mlčel. Jen jeho pohled k ní mluvil, klidný, vlídný, soucitný. Často přemýšlela, jak je to divné, že se právě jeho vůbec nebojí - byl přece král, skutečný král, a Kunhuta vyciťovala z chování rodičů i dvořanů, jakou úctu, až hrůzu budí královská moc, že je to něco nesmírně vznešeného, povýšeného nad vše ostatní ... Ale na to vše zapomínala, kdykoli se zahleděla do opálených tváří starého muže, který teď sedával v křesle u její postele, do tváří orámovaných bílým vousem, pod jehož kníry se zcela ztrácela ústa, takže nikdo nemohl uhádnout, kdy se usmívá, ale jistě, jistě se usmívá, jinak by přece nebylo Kunhutě tak dobře a bezpečně, takže dokonce občas nadlouho zavírá oči, aby si odpočinula za zavřenými víčky, s jistotou, jakmile je otevře, že uzří na témže místě a v téže podobě známou tvář a týž klidný pohled, který ji v polospánku střežil.

Děd Béla byl také první, k němuž konečně promluvila:

„Kdo mu to udělal?“

Starý muž chvíli neodpovídal. Pustil Kunhutinu ruku, zvedl se z křesla a přešel k oknu. Jak se zastavil v jeho výřezu otočen zády, velký temný stín, orámovaný světlem, připadl dívce najednou neskutečný - A pak se ozval jeho hlas:

„Stalo se tak na můj rozkaz.“

Jako vždy od té doby, kdykoli si na onu chvíli vzpomene, sevře Kunhutinu hruď chlad úzkosti. A tak jako vždy od té doby má pocit, že se jí srdce zastaví -

Rychle odváže cíp koženého závěsu a vykloní hlavu z kočárového okna. Venku světla ubylo. Snad se nebe zatáhlo mraky, snad se už stmívá k večeru. Dívku ovane pach koňského potu. Zná ho ze stájí, kam doma někdy zašla s Jánoškem, aby se ponořila v jejich šeré teplo, prostoupené chrupotem koňských zubů, rozemílajících nad žlaby oves. Pocit bezpečného útulku, pocit domova silnější než v komnatách a síních domovského hradu. Podobný pocit měla Kunhuta jedině v blízkosti dědy Bély.

I potom -

Ano, i potom. Bylo to vskutku zvláštní, ale ani jeho hrozné sdělení jí starého krále neodcizilo. Jako by s ním nedovedla spojit onu událost, přes všechno, co jí o tom sám řekl. Ano, jistě to tak bylo, ani okamžik o tom nezapochybovala, ale když on to vzal na sebe - muselo to být něco mocnějšího, nějaká nutnost, kterou i on musel poslechnout, neboť by to přece takto nepřiznal, nebyl by to vůbec provedl, byl by se vzepřel …Vždyť byl přece král!

Dodnes si pamatuje každé slovo, které jí tehdy řekl:

„Nesnaž se to teď pochopit. Ale pamatuj si to a později tomu porozumíš. Je staré přísloví, když necháš dvě děti příliš dlouho o samotě, najdeš pak tři. Ty jsi, má milá, předurčena pro korunu a trůn, ať chceš nebo nechceš, a my za tebe zodpovídáme. Všecko, co by se tomu stavělo v cestu, máme povinnost odstranit. Radši předčasně než pozdě. A co nejdůkladněji, aby jiným zašla chuť.“

Starý král měl pravdu, vskutku mu tehdy nerozuměla, ale pamatovala si všechno a později i porozuměla -

Později, když jí vysvětlovali - a nejlépe to dokázal opět děd Béla - proč se má provdat za českého panovníka. „Musíš vědět,“ řekl tenkrát, „že to tví rodiče s tebou myslí ze srdce dobře. Moje dcera, tvá matka, je vzácná žena prostého, ale čistého srdce; vzala si tvého otce, ačkoli byl chudý jako holý prst. Jeho černigovské knížectví mu sebrali Tataři, a když přišel sem k nám, do Budína –“ stařec odmávl konec věty rukou. „Asi se Anna zhlédla v jeho modrých očích; lidé, co žijí na stepi, si do nich rovnou ukládají oblohu, jak se jim rozpíná nad hlavami. Nějak jsem jim tehdy porozuměl, když jsem se sám pozorně podíval tvému otci do očí. Jenže aby sis zas nemyslela - nebyl to ledakdos! Ruský kníže Rostislav Michajlovič ... Nu a netrvalo dlouho a byl to můj zeť. Brzo jsem poznal, že by Anně bídně zašel, kdyby nemohl někomu vládnout. Inu, Rurikovec! Tak jsem ho střídavě ustanovoval pánem tam a vládcem zase jinde, mým jménem ovšem, v bulharských krajích mne zastupuje jako jejich car - Nemysli, ptáčátko, že si z toho tropím šprýmy; pomáhá mi, je výborný regent, a když mu přitom dělá dobře nějaký ten titul - proč ne?

Ale teď abychom se vrátili k tobě. Snad už nyní lépe chápeš, proč těm dvěma tolik na tom záleží, aby dítě, jež vzešlo z jejich ledví, už nejedlo chléb z milosti, i když jakkoli zaobalené. Jejich sen prostě je, abys byla svou paní. A teď, když se naskytla taková mimořádná příležitost! Pro ně je zkrátka nejdůležitější, že muž, kterého si máš vzít, je nejbohatším a nejmocnějším panovníkem na celém světě. A to opravdu není, má milá, k zahození. A proto ti, Kunhutičko, radím: poslechni otce a matku. Protože máš ve skutečnosti stejně jenom dvojí volbu: mužského nebo klášter. A tohle druhé - brrr! Ani mluvit se mi o tom nechce. Kdežto mužský? To víš, může z toho být stejně potěšení jako trápení, napřed se toho nikdo nedohádá. Jenže když ne tohohle, vyberou ti jiného, ale vždycky to budou oni, kdo budou rozhodovat, a ne tvé srdce. To už je náš úděl, těch, co se ochomýtáme kolem trůnů. A když už je to tak na tom světě, proč nesáhnout po nejlepším z nejlepších?“

Tak to dědeček tehdá řekl. A vlastně rozhodla právě jeho slova.

Od té chvíle se Kunhuta přestala vzpouzet a -

- a přikývla.

Ve dnech, jež pak následovaly, neměla Kunhuta ani čas ani příležitost myslet na cokoli jiného, než čím ji zaměstnávaly matka, švadleny, služebné, kadeřnice, neboť bylo třeba přiměřovat, rozměřovat, stříhat, šít, zkoušet, vyšívat, vybírat krajky, vetkávat dracouny, navlékat korále, zkoušet střevíčky atlasové, stříbřité, pozlacené, upravovat závoje, sešívat kožešiny, pláště, a to ještě nebylo všecko, protože v lakotně vyspořených časových mezerách mezi vším tím se hlásili ke slovu taneční mistr, učitel hry na loutnu, učitel české řeči, učitel – učitel - - A Kunhuta se učila a učila a bledla a hubla. Pak si toho naštěstí povšiml dědeček a všecky ty trapiče vyhnal - to nejdůležitější ji už naučí její manžel sám.

Jen málokterý z večerů a nocí po dnech tak vyčerpávajících dovoloval ještě aspoň chvíli před usnutím zasnít se v důvěrné osamělosti hřejivého lože. Když se to však výjimečně podařilo, vystupovalo ze změti všech dojmů poslední doby znovu a znovu dvojí poznání: za prvé, že jsou za určitých okolností určité příkazy, kterým je nepochybně nutno se podrobit, má-li se učinit zadost královské důstojnosti, a to bez ohledu na vlastní srdce a vůli; a za druhé - ať bezděky, v úplné nevědomosti a bez přímého zavinění - je přece jenom Přemysl Otakar v podstatě prapříčinou Jánoškovy smrti.

Každou zastávku, kdy bylo třeba napojit koně či vyměnit čtyřspřeží, zvláště pak noční herberk vítala Kunhuta s nezastíraným pocitem úlevy. Ještě o hodinu - ještě o jednu celou noc se oddálí nevyhnutelné.

Když večer opouštěla vůz, aby povečeřela a uložila se ke spánku pod střechou, kam právě dojeli, vychutnávala každý pohled na dubové trámoví zájezdní hospody či některého přechodného hradního útulku, soustředěně si prohlížela nábytek, nádobí, ba vlastní ruce, neboť to vše byl ještě jen a jen její svět, který vnímala podle vlastní libosti, o který se s nikým nemusela dělit, z něhož se mohla radovat či se nad ním mrzet zcela podle svého uznání. A je to zároveň svět, kam ještě nic „z tamtoho“ neproniklo, v němž se lze před „tamtím“ schovat.

Když uléhala třeba v nejnepohodlnějším loži, usilovně se proto snažila ubránit se co nejdéle spánku, lakotná na čas, kdy je dosud sama svou paní -

Ale ten druhý, ten, kterému jela vstříc, se nutně a čím dále tím častěji vtíral do jejích myšlenek a do jejího snění. A snad z podvědomé obrany, aby se mohla lépe na setkání připravit, snažila se představit si budoucího manžela, skutečného, živého, z masa a kostí. Propůjčovala mu tedy nejrůznější podoby a nejrůznější vlastnosti, jak je posbírala její paměť a skládala z nich nové a nové sestavy, až z toho byla někdy zábavná hra, jindy vyvolávání strašidel. Při hře nabýval obyčejně Přemysl Otakar rychle Jánoškovy rysy a pak věru nebylo se čeho bát. Když však nastal čas strašidel, přistupovala králova postava ke Kunhutinu loži s korunou na hlavě, v plášti s hermelínem, ale mezi límcem a korunou byl místo tváře prázdný bílý terč a vše, co si do něho Kunhuta vmýšlela, oči, obroučky obočí, nos, červenou skvrnu úst, nedokázalo se spojit v skutečný obličej, podobno spíše neumělým čarám dětských kresbiček ... Říkají mu zlatý král, prý pro jeho bohatství, a také železný pro tvrdost jeho vlády - postava v stínu lože se změnila v kovovou sochu. Možná, že chodí neustále v brnění a - a snad je neodkládá ani na noc ... železný ženich v posteli! Tu se však pokus o únik do smíchu najednou zadrhl úzkostlivým vzlykem, když představa přesáhla hranici nejcitlivějšího dívčího hájemství, zaplněného tušeními stejně neblahými jako neurčitými. Vzápětí se Kunhuta neudržela a dala se do úzkostlivého pláče tak srdceryvného, že vzbudil starou chůvu ve vedlejší světnici; hned také přispěchala a bez vyptávání vzala vyděšenou dívku do náručí jako malé, opuštěné děťátko, vydané napospas zlému snu.

Avšak i nejdelší cesta skončí jednou u svého cíle, natož putování tak krátké jako jízda z Budína do Prešpurku, kde očekával svou nevěstu český král Přemysl Otakar II.

Než vjelo uherské poselstvo do města, změnilo se jeho pořadí: nejprve jeli na koních a ve vozech členové princeznina doprovodu, Kunhuta sama pak jela ve voze posledním, zbavena tentokrát i společnosti své chůvy, která se musela připojit k oběma uherským dvorním dámám.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lásky královské.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.