Václav Řezáč

Václav Řezáč se narodil v chudinské čtvrti v Praze Na Františku. Jeho otec byl kočí a zemřel, když byly malému Václavovi dva roky. Matka pocházela z jihočeské vesnice a živila se jako pradlena, později domovnice. Podruhé se provdala za strojního zámečníka, ale mladý Václav s otčímem nevycházel dobře. Když otčím narukoval za 1 světové války na frontu, rodina upadla do tíživých finančních problémů.

V roce 1919 absolvoval  gymnázium a odborný kurs obchodní akademie. Po studiích pracoval v letech 1920 - 1940 jako úředník Statistického úřadu. Měl věčně problémy s uživením rodiny a tak přijal vedlejší zdroj příjmů - vydával literární a divadelní kritiku v časopisech Český svět a Eva. V nich publikoval i první povídky. V roce 1940 nastoupil jako redaktor Lidových novin.

Václav Řezáč se brzy oženil a jeho manželkou byla významná česká spisovatelka Ema Řezáčová.

Začal literárně publikovat od konce dvacátých let. Po 2. světové válce působil v Československém státním filmu. Společně s Janem Drdou udávají směr nové levicové linii české literární tvorby. Řezáč spřádá řadu plánů a má rozpracovaný koncept nového psychologického románu, leč 22. 6. 1956 umírá stár pětapadesát let.

La bella Boema

Kniha vypráví příběh Mozartovy lásky k české pěvkyni Josefině Duškové a o jeho pobytu na pražské Bertramce u manželů Duškových.

Václav Řezáč

La bella Boema

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Václav Řezáč – heirs c/o DILIA, 2014

© JHuslík, 2014

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87808-65-8

Obsah

La bella Boema

Píseň o věrnosti a zradě

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

La bella Boema

Josefina Dušková je v době, kdy se s ní setkáváme, asi osmnáctiletá až devatenáctiletá, sebevědomá, živá, dívčí a vtipná, snadno vznětlivé letory, s bohatým nadáním hudebním a krásným silným sopránem, velmi ctižádostivá. Léty se z ní stává žena vzácné vnitřní vyrovnanosti, takže na jejích úspěších má svůj podíl i velké citové a duševní bohatství.

František X. Dušek je o osmnáct let starší než ona. V době, kdy ji vyučuje, je již uznávanou hudební veličinou v celém království, vynikající komponista, klavírista a hudební pedagog. Je to uzavřený člověk klidného chování a povahy samotářské, ve svém okolí uctívaný a významný muž. I on je velmi ctižádostivý, ale je si vědom svých mezí a moudrostí přemáhá pocit méněcennosti, vzniklý následkem úrazu a nízkého společenského původu. Obětuje své velké znalosti úspěchu své ženy. Je už v té době uvědomělý Čech, který svou národnost nezapírá.

Hrabě Christian Clam, typ elegantního urostlého krásného muže, charakteristických aristokratických znaků, beze stopy zženštilosti, člověk vnitřně ušlechtilý, jak se to jeví i ve všem jeho chování. Je strhován krásou, temperamentem i uměním a jiskřícím duchem Josefininým, ale vzdoruje svému okouzlení z vrozené čestnosti a smyslu pro úměrnost věcí. Přijímá rezignovaně Josefinino rozhodnutí provdat se za Duška a nachází plné zadostiučinění v roli věrného přítele obou manželů.

Adalbert Hambacher, lékárník, bohatý pražský měšťan, po němž Josefina zdědila svůj temperament a smysl pro humor.

Maria Dominica Colomba Hambacherová, rozená Weisserová, je původem ze Solnohradu, dcera bohatého solnohradského výrobce kočárů; starosty města. V jejím vzezření je cosi italského, na Josefině, jak jí přibývá let, můžeme shledat, že se jí čím dále tím více podobá. Založením je to konzervativní bohatá měšťka s běžnými názory své třídy. Snila o aristokratickém manželovi pro svou dceru a jen těžce se smiřuje s Josefininým manželstvím s Duškem.

Wolfgang Amadeus Mozart — je zbytečné podávat jeho charakteristiku, jeho představitel udělá nejlépe, když se dokonale seznámí s jeho dobrými životopisy, s jeho podobiznami, korespondencí a především hudbou.

Constance Mozartové je maloměstská žena úzkého obzoru, mateřsky pečlivá, hospodyňsky shánčlivá, ale bez opravdového smyslu pro pořádek a úspornost, tak trochu kvočna toužící po blahobytu a velké společenské roli, pro kterou nemá dostatečných schopností. Žije v ustavičných úzkostech před nedostatkem a pronásleduje Mozarta žárlivostí, jíž slouží za podklad její vlastní pocit méněcennosti. Hrabivý základ své povahy dokázala dravým těžením z Mozartovy pozůstalosti a posmrtné slávy.

Pasquale Bondini, ředitel Stavovského divadla, robustní, italsky temperamentní muž, dobrosrdečný a energický, zamilovaný do hudby, divadla a do své mladistvé ženy, zpěvačky

Kateřiny Bondiniové, první Zerliny, půvabné, veselé, svěží a dívčí.

Jan Josef Strobach, kapelník Bondiniho opery, v té době asi šedesátiletý, štíhlý, aristokratického vzezření, kultivovaný hudebník světové dirigentské úrovně, jemný ironik, velmi oblíbený ve společnosti.

Luigi Bassi, baryton, první Don Giovanni, „krásný jako obraz — ale dokonale pitomý chlap“.

Jan Kleinhart, malíř zátiší a portrétista, oblíbený v pražské aristokratické společnosti, veselý, družný člověk, věrný přítel Duškův (přibližně stejného stáří s Duškem).

Jan Kuchař, typ vážného českého muzikanta, skromného člověka a hudebního vášnivce. Nadšený propagátor Mozartovy hudby, tvůrce klavírních výtahů Mozartových oper.

Jan Koželuh, rovněž typ kantorského muzikanta, který se stal regenschorim v pražském kostele U křižovníků a nakonec i v dómu svátého Víta. Ctižádostivý, rozkolísaný člověk, který zápasí ustavičně mezi dobrotou srdce a závistí, mezi sympatií k Duškovi a příbuzenským vlivem svého mladšího a nadanějšího bratrance

Leopolda Koželuha, bydlícího ve Vídni, člověka pokaženého dvorským prostředím, neúprosného ctižádostivce a závistivce, s nesporně velkým hudebním nadáním.

Salieri, typ italského dvorního muzikanta, patolízalský k vrchnosti, neúprosný, krutý, kde může ukázat svou moc, vždycky skrývající své myšlenky za úlisnými úsměvy a hladkými slovy.

Káča, služebná zprvu u Hambacherů, později u Duškových, dobrosrdečná česká dívčice, oddaná a věrná své paní až do stáří.

V rozlehlém pokoji zařízeném rokokovým nábytkem, jemuž vévodí portrét mladé ženy v nádherné krinolíně, provedený v životní velikosti, sedí u okna, naproti stařeně hrdého profilu, mladý muž a zkoumá jí s hodinkami v ruce tep. Jeho tvář je vážná, skoro úzkostlivá, stařena však naň shlíží s mírným pohrdáním. Když promluví, její hlas — přes stopy stáří — je kultivovaný a melodický.

— Konec, mladý muži, viďte? — říká. — Kolik dní ještě? Dva, tři?

Mladý lékař se poleká, pustí její ruku a začne zmateně schovávat hodinky.

— To jsem nechtěl říci, — prohlašuje s přehnanou horlivostí, — to rozhodně ne.

Ale stařena se usmívá:

— Jděte, můj milý, jděte. Vím dobře, co jste chtěl říci, a vím taky, kdy písnička končí. Já vás nevolala, to jen ta bláznivá Káča.

Obrací se ke dveřím, kde stojí v ustrašeném pozoru služebná, právě tak stařena jako ona.

— Káčo, doprovoď pana doktora a zaplať mu, co jsme povinny.

Lékař se neodvažuje odporovat a odchází. Cestou se zastaví u velkého portrétu, zadívá se naň a obrátí se k pacientce s otázkou: — To je vaše dcera, milostivá paní?

Dáma se zasměje.

— To jsem byla já.

Doktor se znovu uklání, nevěda, co by odpověděl, a když za ním zapadnou dveře, stařena se zasměje a promluví sama k sobě:

— Nevědí už nic, hlupáci. Nevědí, kdo byla la bella Boema.

Otočí se k oknu a dívá se ven, kde v kalném deštivém dni se nad střechami povalují šedé kouře.

Služebná se vrací, pokorná a bázlivá, a stařena jí řekne:

— Pojď sem, Káčo. Vidíš, ty chytračko, nač to bylo dobré. Podej mi tamtu skříňku, budeme účtovat.

Služebná béře skříňku, stojící pod obrazem, a klade ji na stolek před svou paní, která jí dává klíček s příkazem:

— Otevři ji a dávej mi jedno po druhém, co tam je.

Služebná poslechne.

Přehlídka minulosti ve starých dokumentech defiluje před našima očima. Stařena se dívá a mlčí. Odkládá noty, které F. X. Dušek věnoval Josefině Hambacherové, Wolfgang Amadeus Mozart Josefině Duškové, dvorní pozvánky ke koncertům, nesoucí její jméno, pozvánky dvora vídeňského, drážďanského, berlínského, polského, novinové výstřižky, hlásící její úspěchy, úmrtní oznámení Mozartovo a Duškovo, kupní a prodejní smlouvu Bertramky, part árie Ach, perfido, podepsaný Beethovenem, nad kterým se pozastaví.

— Vidíš, — říká Káče, — ten taky si přál umět tolik co Mozart. Přišel ke mně s jeho jménem na rtech.

Úmrtní oznámení hraběte Christiana Clama je z posledních památek, jež služebná vyjímá ze skříňky. Stařena nad ním povzdechne a řekne:

— Tak to dopadá, když člověk přežije sám sebe. Proč jsem ještě tady, když oni všichni už odešli? — Co je tam ještě, Káčo?

Služebná jí podává svazek dopisů, převázaný stužkou a nesoucí nadpis: Wolfgang Josefině. Stařena jej položí na klín a váhá s rukama na kličce stužky. Pak řekne:

— Dej všechno zpátky. To po mně může zůstat.

A když se skříňka zavře nad uloženými památkami, stařena pozdvihne balíček s dopisy a řekne:

— Už je nebudu číst. Ale ať odejdou se mnou. Hoď je do ohně, Káčo.

Služebná rozhrábne oheň v krbu a stařena chvíli sleduje, jak se papír dopisů kroutí v šlehajících plamenech. Pak se obrátí k oknu, po jehož skle stékají slzy deštivého dne. Její tvář nám mizí za smáčeným sklem, a když se nám podaří znovu jím prohlédnout, je za ním už jiná tvář a jiné místo, jimiž počíná vlastní děj filmu.

Navečer jednoho letního dne dámy Hambacherovy byly zastiženy na cestě k domovu deštěm a uchýlily se před ním do lékárny Josefinina otce. Zatímco lékárník Hambacher klidně pokračuje v přípravě a odvažování léků a matka pohodlně usazená si libuje, že unikly dešti právě včas, Josefina je nedočkavá a vyhlíží skleněnými dveřmi lékárny, kdy přestane pršet. Spěchá domů, chtěla by pokračovat v cestě i za deště, protože má hodinu zpěvu a bojí se, že její učitel, klavírní virtuos a komponista F. X. Dušek, už zatím přišel a je nucen čekat. Přestává pršet, objevuje se slunce a Josefina, nedajíc se zdržet matčinými námitkami ani otcovými posměšky, rozbíhá se domů sama v posledním mžení. Nad věží Staroměstské radnice se objevuje slunce, omoklá hrbolatá dlažba a kaluže nad ní se blyští jeho odrazy pod Josefininými spěchajícími střevíčky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy La bella Boema.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.