Původní německé vydání:

First published in 1940 by Rascher Verlag

© for the revised edition: 2012 Schwabenverlag AG, Patmos Verlag, Ostfildern

České vydání:

Translation © 1992, 2013 Ludmila Menšíková, Jiří Kocourek, poznámky přeložil Zdeněk Jančařík

© Portál, s. r. o., Praha 2013

ISBN 978-80-262-0554-8

Předmluva

Podnětem ke vzniku této knihy – první vydání vyšlo roku 1940 – byla svého času stále větší poptávka publika po pokud možno uceleném, sevřeném shrnutí základních linií učení C. G. Junga, jež by usnadnilo přístup k jeho mimořádně rozsáhlému a mnohovrstevnému dílu. Velký zájem, s nímž se tato kniha setkala, dovolil, aby byla dále rozšiřována, přizpůsobována Jungovým nejnovějším poznatkům a aby byla také co do struktury stále znovu aktualizována a doplňována. Podat na nemnoha stranách životní dílo člověka, plod šedesátileté badatelské práce, je téměř neřešitelný úkol, který musí nutně zůstat fragmentární. Buď jak buď, tato kniha by měla čtenáře přimět k tomu, aby se zabýval psychologickými a lidskými poznatky obsaženými v Jungových spisech, které jsou nejen velmi četné, ale zabývají se téměř všemi etapami lidského života a mnoha oblastmi vědy.

Text pátého vydání byl vydán beze změn. K lepšímu pochopení často velmi kondenzovaných myšlenek bylo namalováno 19 diagramů, které mají výkladu přidat na názornosti. Za tímto účelem byly doplněny také Jungovy tzv. obrazy z nevědomí, mnohé z nich v originálních barvách, abychom upozornili na Jungem nově otevřenou oblast psychoterapie dospělých a její symboliku. V poznámkách pod čarou jsou připojeny některé pokyny, které se jich týkají; citáty byly doplněny dodatečně ve svazcích, které vycházely od roku 1967 v sebraných spisech a v nových monografiích.1 Zároveň jsme připojili krátkou biografii. Nové je také shrnutí všech ilustrací. Tím se, jak doufám, naplnil smysl a účel této knihy.

Důležitým záměrem každého nového vydání je co možná nejlépe ukázat, že Jung nikdy docela neopustil svět empirických faktů a vždycky se pohyboval v rámci jejich mezí, třebaže mu bylo z různých stran zástupci odborných disciplín vyčítáno takové překračování hranic empirie. Z důvodu zcela jedinečného „žánru“ daného svým materiálem musí Jungova psychologie nutně vždycky zahrnovat jiné specializované oblasti, přičemž objektivně usuzující člověk brzy rozezná, že tyto přesahy jsou pouze zdánlivé. Psychologické fenomény, ať už se týkají zdravého nebo, chorého člověka, mohou být pochopeny jen z celostního pohledu, který pozoruje všechny jednotlivosti současně, a proto vyžadují mimořádně rozsáhlé vědění.

V této práci se úzkostlivě vyhýbám jakékoli polemice. Jsem si totiž jednak vědoma toho, že polemika není nakonec nikdy přesvědčivá, pouze množí protikladné názory, jednak mám úctu ke každému vážnému vědeckému a akademickému bádání, byť by mohlo svým zaměřením vyvolávat polemickou reakci. Svět psýché stojí totiž proti jakékoli lidské různosti a nad každou časovou daností. Pojí se v něm začátek i konec všech lidských činů. Jeho problémy jsou věčné a stále si uchovávají svou žhavou aktuálnost. Kdo se do nich ponoří, nalezne v nich nejen klíč ke všemu hroznému, jež z člověka vychází, ale také tvůrčí zárodky všeho vznešeného a posvátného, jež v lidstvu dřímá a na němž se zakládá naše neutuchající naděje v lepší příští.

Sám Jung se při projevu na jednom semináři, který se konal v Bazileji a jehož závěry nebyly nikdy publikovány, vyjádřil: „Jsem přesvědčen o tom, že zkoumání duše je vědou budoucnosti. Psychologie je takříkajíc nejmladší z přírodních věd a stojí teprve na svém začátku. Je však zároveň vědou, která je nám nejpotřebnější, neboť je stále zřejmější, že největším nebezpečím pro člověka není ani hladomor, ani zemětřesení, ani mikroby, ani rakovina, nýbrž člověk sám, a to proto, že není dostatečná ochrana proti psychickým epidemiím, které působí mnohem destruktivněji než velké přírodní katastrofy. Bylo by tedy nanejvýš potřebné, aby se poznatky z psychologie natolik rozšířily, že by lidé pochopili, odkud jim hrozí největší nebezpečí.“ Kéž by tedy člověk dorostl tomuto náhledu a kéž by mu toto poznání odhalilo temné síly, které dřímají v jeho nitru – aby z něj dokázal vyvodit náležité důsledky a zmobilizoval své psychické síly k rezistenci, aby už nebyl hracím míčem těchto sil. Pak by se už nemohl stát v tavicím kelímku mas divokou bestií, pak by konečně mohl být schopen vykročit na cestu skutečného a trvalého vytváření kultury. Pokud však člověk nezačne s úklidem u sebe sama, bude stále jen nestabilní a bezbrannou obětí, poslušným služebníkem masy, nikdy však svobodným členem společenství.

Každý kolektiv, každý národ jen ve zvětšeném obraze zrcadlí psychický stav průměru svých jedinců a svými činy odhaluje hloubku a výšku duše i při nepatrné historické formativní události. Kdo se však neohroženě vydá na „cestu dovnitř“ a půjde po ní – přes všechny překážky – až do konce, bude se moci beze strachu vydat také na „cestu ven“, do světa vnějších skutečností. Bude zvládat životní požadavky, které na něj klade kolektiv, a nebude se už ztrácet v labyrintu vnitřních cest ani v anonymních masách, nýbrž zde i tam bude s to ochraňovat jedinečnou hodnotu své osobnosti.

Chtěla bych ještě poděkovat prof. C. G. Jungovi za to, že mě laskavě doprovázel od prvního vydání této knihy, a za jeho přívětivá slova, která dodnes působí. Kromě toho patří můj dík sl. Toni Wolffové za lektorování prvního rukopisu a také prof. K. W. Bashovi za první překlad do angličtiny. Dále děkuji panu Candidu Berzovi za jeho pomoc při sestavování poznámek a především svému synu Andreasovi, který sestavil autorský a věcný rejstřík a seznam Jungových děl. Srdečně děkuji také někdejšímu nakladatelství Rascher (Curych), který o toto dílo po mnoho let pečoval, a také nakladatelství Walter (Olten), které se o ně stará nyní. Nesmím zapomenout také na mnoho čtenářů, kteří knize svými doporučeními napomohli k rozšíření.

V lednu 1972

Dr. Jolande Jacobi

1V tomto novém aktualizovaném vydání se nacházejí Jungovy citáty, které byly převzaty z brožovaného vydání Jungových sebraných spisů, které vyšly roku 1971 v nakladatelství Walter, resp. roku 2011 v nakladatelství Patmos a dnes už nejsou na skladě. (Pozn. původního nakladatele.)

Průvodní slovo

Předložená práce vychází vstříc všeobecné potřebě, jíž jsem sám nebyl s to dostát, totiž potřebě úvodního pojednání o základech mého psychologického bádání. Mé úsilí v oboru psychologie bylo pionýrskou prací, při níž jsem nenacházel čas ani možnost adekvátního shrnutí. Paní doktorka Jacobi se tohoto úkolu zhostila s úspěchem. Podařilo se jí sepsat pojednání, které není zatížené balastem detailních poznatků. Vznikla tak synopse, která shrnuje, nebo alespoň zmiňuje všechny podstatné body, takže má čtenář možnost – za pomoci odkazů na mé spisy – první základní orientace ve všem nezbytném. Přednost této práce spatřuji v tom, že je text doplněn řadou diagramů, které pomáhají pochopit některé abstraktní ideje.

Velice mě těší, že autorka nepodlehla dojmu, že by v mém bádání šlo o naukový systém. Příliš snadno propadnou podobná pojednání jistému dogmatickému stylu, který by byl vůči mým názorům zcela nepřípadný. Jelikož jsem pevně přesvědčen o tom, že čas nějaké všezahrnující teorie, která by shrnovala a pojednávala všechny obsahy, procesy a fenomény psychického světa, ještě zdaleka nenastal, předkládal jsem své názory jako náměty a pokusy o formulování nové přírodovědecké psychologie, která se v první řadě zakládá na bezprostřední zkušenosti s člověkem. Nejedná se přitom o psychopatologii, nýbrž o obecnou psychologii, která v sobě zahrnuje také patologický empirický materiál.

Doufám, že tento spis přijde mnohým čtenářům vhod a že jim neumožní jen letmé nahlédnutí do mé badatelské činnosti, ale bude jim prospěšný při jejich dlouhodobém studiu.

V srpnu 1939

C. G. Jung

Úvod

Teoretická část psychologie C. G. Junga zahrnuje dvě hlavní oblasti, které lze obecně označit názvy (1) struktura psychiky a (2) zákonitosti jejího fungování. Z teoretického základu vychází část praktická, tj. aplikace Jungova učení jako léčebné metody v užším smyslu.

Chceme-li dospět ke správnému pochopení Jungova učení, musíme se především ztotožnit s jeho základním stanoviskem a spolu s ním uznat vše psychické za plnohodnotnou realitu. Jakkoli to může znít podivně, je toto stanovisko relativně nové. Psychické jevy totiž ještě před několika desetiletími nebyly považovány za svébytné a podléhající vlastním zákonům, nýbrž za odvozené od náboženství, filozofie nebo přírodovědy, což znemožňovalo správné pochopení jejich pravé podstaty.

U Junga nejsou psychické jevy o nic méně skutečné než jevy fyzické; nejsou sice hmatatelné, přesto však jsou ve své bezprostřednosti plně přístupné pozorování a poznání. Duševno je svébytným světem, který má svou strukturu, je ovládán vlastními zákony a vybaven specifickými výrazovými prostředky.

Všechno, co víme o světě i o vlastní existenci, se dozvídáme pouze prostřednictvím psychiky, neboť „psýché nepřipouští žádnou výjimku z obecného pravidla, podle něhož můžeme k podstatě universa proniknout jen tak dalece, jak nám umožňuje náš psychický organismus“.2 Z toho vyplývá, že moderní empirická psychologie se z hlediska přirozeného předmětu zkoumání i užívaných metod řadí k vědám přírodním, její způsob vysvětlování pozorovaných jevů ji však přiřazuje k duchovním vědám. „Naše psychologie si všímá jak přírodního, tak kulturního člověka, a proto při svých výkladech musí mít na zřeteli obě hlediska, biologické i duševní,“ říká Jung.3 „Zkoumá příčiny chorobného snížení adaptace a sleduje klikatou stezku neurotického myšlení a cítění, aby nalezla cestu vedoucí z bludu zpět k životu. Naše psychologie je proto praktickou vědou; naše zkoumání není samoúčelné, ale je vedeno bezprostředním záměrem pomoci. Stejně dobře bychom mohli říci, že vědecké poznatky jsou vedlejším produktem naší psychologie, a nikoli jejím hlavním cílem, což je opět v přímém protikladu k tomu, co rozumíme ‚akademickou‘ vědou.“4

Na tomto předpokladu vybudoval Jung své učení a z tohoto hlediska též musí být pojímáno. Ne ovšem tak jako u čistého psychologismu – ve smyslu znehodnocování jiných cest k poznání, ani jako u psychismu nebo panpsychismu, které předpokládají, že vše skutečné, resp. vše existující je psychické povahy. Jungovým záměrem je pozorovat, popsat a uspořádat psychické jevy a zkoumat psychiku jako náš „orgán“ k pojímání světa a hledání podstaty bytí.

Teologická, psychologická, historická, fyzikální, biologická i mnohá jiná stanoviska mohou být rovnocennými výchozími body pro bádání o základních pravdách bytí; jsou vzájemně zaměnitelná, dokonce do určité míry transponovatelná, a volba jejich užití závisí na problému, který je předložen k diskusi, případně na speciálním postoji badatele. Jung zastává stanovisko psychologické a ostatní přenechává badatelům specializovaným na jiné oblasti. On sám staví na své zásadní a hluboké znalosti psychické reality, takže jeho dílo nepředstavuje žádnou abstraktní teorii vzešlou ze spekulativního intelektu, nýbrž stavbu, která byla vybudována na pevném empirickém základě a výhradně o zkušenost se také opírá. Dvěma jejími hlavními pilíři jsou

(1) zásada psychické totality

a (2) zásada psychické energetiky.

Při bližším sledování obou těchto zásad i při praktické aplikaci Jungova učení má být pokud možno užíváno jím samotným stanovených definic a termínů, které jsou jako takové výslovně označeny.5 Současně zde ještě připomeňme, že Jung pro své učení, jde-li o praktický postup psychologické analýzy, užívá výrazu „analytická psychologie“; toto označení zvolil po svém rozchodu s Freudem v roce 1913, aby zabránil záměně s „psychoanalýzou“ Freudovy školy. Později zavedl termín „komplexní psychologie“, jehož užíval v případech, kdy kladl důraz na principiální a teoretická hlediska; tímto pojmem chtěl zdůraznit, že jeho učení – v protikladu k jiným psychologickým naukám (např. k psychologii vědomí nebo k Freudově psychoanalýze, redukující vše na pudové elementy) – pracuje s komplexními, vysoce komplikovanými psychickými skutečnostmi. Označení „komplexní psychologie“ však v posledních letech ustupovalo stále více do pozadí, protože především při překladu do jiných řečí vedlo k nedorozuměním. Dnes se proto pro celek Jungova učení v jeho teoretickém i praktickém aspektu běžně užívá názvu „analytická psychologie“.

Poznámky

U prací, které jsou v poznámkách uvedeny pouze názvem, je autorem vždy C. G. Jung. Zkratka GW (Sebrané spisy) se vztahuje k dvacetisvazkovým Sebraným spisům, vydaným Lilly Jungovou-Merkerovou, Elisabeth Rüfovou, Leonií Zanderovou a kol., Walter Verlag, Olten u. a. 1971nn, resp. k obsahově totožnému vydání v nakladatelství Patmos, Ostfildern 2011.

2Seele und Erde (1931), GW 10, § 68.

3Analytische Psychologie und Erziehung (1926), GW 17, § 160. (Dále jen: Psychologie und Erziehung.)

4Tamtéž, § 172.

5Přitom je třeba zvláště upozornit na to, že výraz „nevědomí“, jenž je zde průběžně užíván pro oblast duševních obsahů, které nejsou přímo spojeny s vědomím, představuje vlastně nedovolenou hypostasi, která je však užitečná jako pracovní hypotéza.

I.Podstata a struktura psychiky

Vědomí a nevědomí

Psychikou nerozumí Jung jen to, co obecně označujeme slovem „duše“, nýbrž celost všech psychických pochodů, jak vědomých, tak nevědomých; tedy něco obsáhlejšího, přesahujícího duši, která pro něho představuje jen určitý „ohraničený funkční komplex“.6 Lidská psychika se skládá ze dvou navzájem se doplňujících, svými vlastnostmi však protikladných sfér – z vědomí a z tzv. nevědomí;7 na obou těchto oblastech se podílí naše Já.

Schéma I8 představuje toto Já mezi oběma sférami, které se nejen vzájemně doplňují, ale mají k sobě také komplementární, resp. kompenzatorní vztah.9 To znamená, že dělicí linii, která je v našem Já od sebe odděluje, lze posunout oběma směry, jak je na kresbě naznačeno šipkami a čárkovanými liniemi. (Je přirozeně jen pomocná abstraktní představa, že Já stojí právě uprostřed.) Z možnosti posunovat linii vyplývá, že čím menší je horní část, tím užší je vědomí, a naopak.

Schéma I

Povšimneme-li si však vzájemného poměru obou sfér, vidíme, že vědomí tvoří jen zcela nepatrnou část psychiky jako celku. Z historie lidstva víme, že vědomí je produktem pozdější diferenciace; plave jako malý ostrůvek na nedohledném, všeobjímajícím, nekonečném moři nevědomí.10

Schéma II ukazuje malý černý bod uprostřed jako naše Já, které – obklopené a nesené vědomím – představuje tu stránku psychiky, která je zvláště v naší západní kultuře zaměřena především na přizpůsobení vnější realitě. „Pod pojmem Já rozumím komplex představ, který tvoří centrum pole vědomí a je charakterizován vysokou kontinuitou a vlastní identitou,“11 říká Jung, který nazývá Já také „subjektem vědomí“.12

Schéma II

1 – Já

2 – Oblast vědomí

3 – Oblast osobního nevědomí

4 – Oblast kolektivního nevědomí

Vědomí však definuje jako „funkci nebo činnost, udržující vztah psychických obsahů k Já“.13 Všechny naše zážitky vnějšího i vnitřního světa musí procházet přes naše Já, aby vůbec mohly být vnímány, neboť „vztahy k Já, pokud jím nejsou pociťovány, jsou nevědomé“.14 Další kruh na schématu ukazuje, jak je sféra vědomí obklopena obsahy, které leží v oblasti nevědomí. Zahrnuje jednak obsahy, jež byly odsunuty zpět z důvodu omezené kapacity vědomí, které může aktuálně obsáhnout jen malý počet prvků, mohou však být kdykoli znovu uvedeny do vědomí, jednak ty, které jsme vytěsnili, protože jsou nám z různých příčin nepříjemné – tedy „zapomenuté, vytěsněné, ale též podprahově vnímané, myšlené a cítěné“.15 Tuto oblast pojmenoval Jung „osobním nevědomím“,16 aby ji odlišil od oblasti „kolektivního nevědomí“, které je znázorněno na schématu III.17 Tato kolektivní část nevědomí nezahrnuje již obsahy specifické pro individuální Já nebo získané v průběhu osobního života, ale takové, které pocházejí „ze zděděné potenciality psychické funkce jako takové, tj. ze zděděné mozkové struktury“.18 Toto dědictví, které je obecně lidské, či dokonce snad společné všem živým tvorům, tvoří pak základnu každé individuální psychiky.

Schéma III

A – Díl kolektivního nevědomí, který nikdy nemůže být zvědoměn

B – Oblast kolektivního nevědomí

C – Oblast osobního nevědomí

„Nevědomí je starší než vědomí; je prvotní daností, z níž se stále znovu vynořuje vědomí.“19 Tak se přidává vědomí teprve „sekundárně k vlastní duševní činnosti, která je funkcí nevědomí“. Názor, že hlavní doménou člověka je vědomí, je mylný, neboť „velkou část života strávíme v nevědomí – spíme nebo dřímáme“.20 „Vědomí je ve všech významných životních situacích nesporně závislé na nevědomí.“21 Děti začínají svůj život v nevědomém stavu a vyrůstají do stavu vědomého.

Zatímco tzv. osobní nevědomí zahrnuje obsahy pocházející z životní historie jedince, tj. potlačené, vytěsněné, zapomenuté, podprahově vnímané atp., skládá se kolektivní nevědomí z obsahů, které představují vzorce nejstarších typických způsobů lidských reakcí – bez ohledu na historickou, etnickou nebo jinou diferenciaci – v situacích obecně lidské povahy, jako je např. úzkost, nebezpečí, boj proti přesile apod., dále vzájemný vztah mezi pohlavími nebo mezi dětmi a rodiči, postoje k lásce a nenávisti, k narození a smrti, otcovské a mateřské postavy, moc principu světla a tmy atd.

Podstatnou vlastností nevědomí je kompenzační schopnost: proti vědomí, které běžně nabízí individuální a vnějšku přizpůsobené reakce na dané situace, staví nevědomí reakce typické, pocházející z veškeré zkušenosti lidstva, odpovídající ustáleným způsobům chování a potřebám vnitřku; tím umožňuje člověku plně adekvátní chování, přiměřené celosti psychiky.

Funkce vědomí

Dříve než přistoupíme k dalšímu výkladu o nevědomí, povšimněme si blíže psychologie a struktury vědomí. Pro ilustraci nám poslouží schéma IV:22 Kruh zde opět představuje psychickou totalitu (celost),23 ve směru čtyř světových stran jsou zakresleny čtyři základní funkce, které jsou zásadně přítomné v každém individuu: myšlení, cítění (emocionalita), intuice a vnímání (percepce).24

Pod psychickou funkcí rozumí Jung určitou „za různých okolností konstantní psychickou aktivitu, která je plně nezávislá na konkrétních obsazích“.25 Není tedy např. rozhodující, co si člověk myslí, nýbrž to, že k příjmu a zpracování zvnějšku či zevnitř přicházejících obsahů používá právě funkce myšlení, a ne třeba intuice; jde zde v první řadě o modus pojímání a zpracovávání psychických dat bez ohledu na daný obsah. Myšlení je proto taková funkce, která se snaží dospět k porozumění skutečnostem vnějšího světa a k adaptaci na něj myšlenkovými poznávacími prostředky, tj. vyvozováním pojmových souvislostí a logických důsledků. Protikladná funkce cítění postupuje na základě hodnocení v dimenzích „příjemný – nepříjemný“, resp. „přijetí – odmítnutí“. Obě tyto funkce jsou označovány jako poznávací či racionální, protože obě užívají hodnocení: myšlení hodnotí prostřednictvím poznatků z hlediska pravdivosti, cítění prostřednictvím emocí z hlediska libosti. Tyto dva základní postoje se navzájem vylučují a nemohou existovat současně – buď převládá jeden, nebo druhý. Není jistě třeba blíže vysvětlovat, že např. „emocionální politik“ je charakterizován právě tím, že dospívá ke svým závěrům na základě vlastních emocí, a nikoli rozumových poznatků.

Schéma IV

Druhé dvě funkce – intuice a vnímání – považuje Jung za funkce iracionální, protože obcházejí rozum a nepracují s úsudky, nýbrž s pouhými vjemy, aniž by je hodnotily nebo jim dodávaly smysl. Vnímání přijímá věci výhradně tak, jak skutečně jsou, a ne jinak. Je smyslem pro realitu par excellence, tím, co Francouzi označují jako „fonction du réel“. Intuice pojímá rovněž „skutečně“, ale spíše schopností nevědomého „vnitřního vjemu“ možností obsažených ve věcech než vědomým smyslovým aparátem. Percepční typ si např. bude pamatovat historickou událost ve všech detailech, nebude však postihovat souvislosti, do nichž je zařazena; naproti tomu intuitivní typ přejde bez povšimnutí jednotlivosti, ale bude ihned bez námahy chápat vnitřní smysl dění, jeho možné souvislosti a důsledky. Nebo jiný příklad: typ percepční si bude při pohledu na krásnou rozkvetlou jarní krajinu všímat květin, stromů, barvy oblohy atd. ve všech jednotlivostech, zatímco typ intuitivní bude zajímat celková nálada a kolorit. Je jasné, že tyto dvě funkce tvoří právě takový protiklad, resp. se navzájem vylučují a nemohou být užívány současně, stejně jako myšlení a cítění.

Tento vylučovací poměr odpovídá pozorovaným skutečnostem (budiž zde zdůrazněno, že Jung je především empirik), ale ve stejné míře je i výsledkem ze zkušenosti odvozeného teoretického výzkumu. Je to také bez dalšího jasné, uvážíme-li, že např. oba základní postoje myšlení a cítění, které jsou „hodnotící“, již ve smyslu samotné této definice nemohou být aktivovány současně – je jisté, že totéž nemůžeme zároveň v témže ohledu hodnotit těmito dvěma měřítky.

Ačkoli tedy člověk má v zásadě všechny čtyři funkce, které „mu umožňují orientaci v přítomnosti stejně dokonale, jako údaje o zeměpisné délce a šířce určují polohu místa“,26 je to, jak ukazuje empirie, převážně jedna z těchto funkcí, které užívá k orientaci, zaznamenávání a zpracovávání dat i k adaptaci na realitu. O tom, která z funkcí nabude převahy, rozhoduje pravděpodobně individuální založení; daná funkce se pak vyvíjí a diferencuje obyčejně nejsilněji, „získává dominující roli v adaptaci, dává vědomému zaměření směr a kvalitu“27 a je stále k dispozici vědomé vůli jedince. Je proto nazývána diferencovanou, nebo také superiorní funkcí a určuje příslušný typ individua. Psychologický typ tedy označuje celkový habitus, který se ovšem v rámci daného typu může projevovat v nejrůznějších individuálních variacích podle sociální, duševní nebo kulturní úrovně jedince. Je takříkajíc „skeletem, který předurčuje a modifikuje specifický postoj vůči materiálu zážitkových obsahů“.28

V předcházejícím schématu IV je horní polovina kruhu světlá, spodní tmavá a jsou zde zakresleny také čtyři základní funkce v příslušném poměru. Sféra působnosti našeho psychického funkčního aparátu může být znázorněna tak, že superiorní funkce ve světlém poli plně náleží našemu vědomí, protilehlá funkce, kterou budeme nazývat méněcennou neboli inferiorní, se celá nachází v nevědomí, obě zbývající se rozkládají zčásti ve vědomí, zčásti v nevědomí. Má to být upozorněním na to, že v praxi člověk většinou vedle své hlavní funkce částečně uznává ještě druhé, jen relativně diferencované pomocné funkce. Třetí funkce je pro průměrného člověka použitelná jen zřídka a čtvrtá, inferiorní, není jeho vůli většinou již vůbec k dispozici.29 To vše platí ovšem jen pro člověka přirozeně vyvinutého, s relativně „zdravou“ psychikou; u člověka s psychikou „narušenou“, např. u neurotika, vypadá situace jinak. Zde může být např. rozvoj hlavní funkce zbrzděn anebo funkce, která by měla podle individuálního založení subjektu hrát druhou či třetí roli, pronikne vlivem donucování nebo drezury do popředí, na místo hlavní funkce. Při posuzování příslušného vývojového stupně každé funkce hraje významnou roli i věk – obecně je to životní střed (přičemž umístění tohoto časového mezníku může být u různých jedinců značně rozdílné), ve kterém by všechny funkce měly dosáhnout svého vývojového vrcholu i nejširší diferenciace.

Výstižnou a pravděpodobně ne náhodnou analogií průběhu vývoje hodnoty a zaměření základních funkcí je čínská kresba Taigitu, reprodukovaná na schématu V. Také zde nevede cesta podél periferie, nýbrž po vnitřní linii, tedy právě ve výše popsaném smyslu poměru jednotlivých funkcí.30 Taigitu je jedním z prasymbolů lidstva; představuje dualitu světla a tmy, mužského a ženského principu jako jednotu a celost, „současnost nahoře i dole, vpravo i vlevo, vpředu i vzadu – krátce jednotu protikladů“.31 Cesta – dráha šipky – nevede nyní, jak bychom mohli předpokládat, křížem, nýbrž shora doprava (přičemž můžeme vzniklé dvě kruhové výseče považovat za symboly otce a syna), pak doleva, kde se přidruží část tmavé plochy (jako symbol dcery) a nakonec ke čtvrté, zcela v temnotě mateřského klína, v nevědomí spočívající funkci, což také souhlasí s pojetím psychologie funkcí. Obě první funkce – diferencovaná a pomocná – jsou vědomé a ovládané vůlí; ve snech jsou často představovány např. otcem a synem nebo jinými postavami znázorňujícími vedoucí a vedle něho nejblíže ležící princip vědomí. Dvě zbývající funkce jsou relativně, resp. zcela nevědomé a jsou – podobně jako dvě předchozí otcem a synem – často personifikovaně představovány matkou a dcerou. Protože však protiklad mezi dvěma pomocnými funkcemi není zdaleka tak velký jako mezi funkcí diferencovanou a méněcennou, může být i třetí funkce pozvednuta k vědomí, a stát se tak „mužskou“.32

Schéma V

Něco ze své kontaminace inferiorní funkcí však nese s sebou, a stává se tak jakýmsi zprostředkujícím mostem k nevědomí. Čtvrtá funkce, plně prolnutá s nevědomím, bere, je-li okolnostmi vyzdvižena na světlo vědomí, obsahy nevědomí s sebou v plném rozsahu, vpadne spolu s těmito nediferencovanými obsahy do pole vědomí, vede tak k setkání s nimi a usnadňuje jejich vyřízení; ve stejné míře umožňuje i syntézu vědomých obsahů s nevědomými.33

Proč Jung označil právě tyto čtyři funkce za základní, „nemohl uvést žádný důvod a priori, nýbrž jen zdůraznit, že se toto pojetí vytvořilo během dlouholeté zkušenosti“.34 Tyto čtyři funkce rozlišuje proto, že „je nelze vztahovat k sobě navzájem, resp. redukovat jednu na druhou“,35 a podle jeho zkušenosti „vyčerpávají všechny dané možnosti“.36 Čtyřka platí již odpradávna za výraz celosti, úplnosti: srov. čtyři ramena kříže, čtyři světové strany, čtyři pole obecně užívaného osového systému atp.

Kdyby mohly být všechny čtyři funkce pozdviženy do vědomí, stál by celý kruh ve světle a mohli bychom pak mluvit o „zaokrouhleném“, tj. dokonalém člověku. Čistě teoreticky je myslitelné i to, v praktické realitě ovšem může být takového výsledku dosaženo jen přibližně a nikdy úplně. Žádnému člověku jistě není dáno moci v sobě objasnit všechno temné; kdyby toho byl schopen, znamenalo by to, že by se mohl zbavit i posledního „zbytku země“.

Zaujmout současně více základních postojů není možné vzhledem k vzájemnému vylučování funkcí, přesto však je člověk může v průběhu rozvoje vědomí jednu po druhé do určité míry diferencovat, a přinejmenším se tak přiblížit stavu „zaokrouhlenosti“. Jestliže totiž máme hlavní funkci plně k dispozici, dvě vedlejší funkce do značné míry též a o čtvrté, méněcenné funkci víme alespoň, jakého je druhu a kdy se může tlačit do popředí (což patří k ideálnímu cíli analýzy), pak např. můžeme nějaký předmět nejprve poznávacím procesem pochopit, pak pomocí intuice „vycítit“ jeho vnitřní skryté možnosti, užitím vnímání ho současně ohmatat a nakonec ještě – je-li naší méněcennou funkcí cítění – pokud možno hodnotit z hlediska jeho příjemnosti nebo nepříjemnosti.37

Velmi málo lidí má jasno o vlastní příslušnosti k tomu či onomu funkčnímu typu, ačkoli je celkem snadné „poznat podle síly, pevnosti, významnosti, spolehlivosti a přizpůsobivosti, zda a která funkce je diferencována“.38 Naproti tomu podstatným znakem méněcenné funkce je její nespolehlivost, ovlivnitelnost, neurovnanost, nejasný charakter; Jungovými slovy „nejenže ji neovládáme, ale ona ovládá nás“. Působí z nevědomí autonomně a zcela libovolně. Protože se zcela nediferencovaně prolíná s nevědomím, má infantilní, primitivně pudový, archaický charakter.39 Proto býváme tak často překvapeni náladovým jednáním primitivního pudového typu i u lidí, o nichž se domníváme, že se to s jejich obvyklým založením vůbec neslučuje.

Vše, co jsme dosud uvedli o čtyřech funkčních typech, zjistitelných u jedince podle dané nadvlády některé z funkcí, platí v této podobě přirozeně jen v teorii. V životě se téměř nikdy nevyskytují v čisté formě, nýbrž jako typy víceméně smíšené, jak ukazuje schéma VI. Čistým myslitelským typem byl např. Kant, naproti tomu Schopenhauera musíme označit již za intuitivně-myslitelský typ.

Schéma VI

„Sousedící“ funkce mohou tedy často vystupovat ve smíšených formách, a objeví-li se taková smíšená forma s větší či menší převahou jedné funkce, je přiřazení jedince k určitému funkčnímu typu mimořádně obtížné. Dva páry protikladů na osách „myšlení – cítění“ a „intuice – vnímání“ se nemohou nikdy smísit, jak vyplývá již z jejich pozice, v každém případě se však k sobě chovají kompenzatorně. Převládá-li jedna funkce, např. u člověka, který používá jen svého intelektu, bude protikladná funkce – cítění – takřka sama od sebe usilovat o vyrovnání a projevovat se pak přirozeně ve své méněcenné podobě. Takový intelektuál je pak zcela neočekávaně jakoby zezadu přepadáván samými infantilními citovými projevy, cítí se zaplaven fantaziemi a sny čistě pudového charakteru. Podobně např. člověka s jednostranně intuitivním zaměřením jeho zanedbaná funkce vnímání často nepochopitelnými údery donucuje brát ohled na tvrdou realitu.

Komplementární, resp. kompenzatorní chování40 protikladných funkcí k sobě navzájem je, jak již bylo uvedeno, zákonitost vlastní struktuře psychiky. Během let téměř nutně vznikající nadměrná diferencovanost superiorní funkce vede skoro vždycky k napětí, které patří ke specifickým problémům druhé poloviny života a jehož vyrovnávání je jedním z hlavních úkolů tohoto období. Nadměrná diferencovanost vede především k poruše rovnováhy, která může – jak jsme naznačili výše – již sama o sobě vést k hlubokému poškození.

Typy zaměření

Příslušnost k některému z funkčních typů je již určitým ukazatelem pro psychologickou charakteristiku člověka, samotná však nestačí – je třeba kromě toho stanovit ještě jeho celkový způsob zaměření, tj. způsob reagování na to, co na něho doléhá zvnějšku nebo zevnitř. Jung rozlišuje dva takové typy zaměření: extroverzi a introverzi. Zahrnují celé psychické procesy podstatně podmiňující chování a jsou konstituční dispozicí k určitým reakcím ve vztahu k objektům vnějšího i vnitřního světa, která determinuje způsob chování, subjektivní zkušenosti a dokonce i nevědomé kompenzace. Tuto dispozici považuje Jung za přepojovací centrálu, z níž je na jedné straně regulováno vnější chování a na druhé straně formována specifická zkušenost.41 Extroverze se vyznačuje pozitivním vztahem k objektu, introverze spíše negativním. Extrovert se ve svém stylu přizpůsobení i reakcí řídí spíše vnějšími, kolektivně platnými normami, současným „duchem doby“ atp., naproti tomu chování introverta je určováno převážně subjektivními faktory, a proto se mu také často tak špatně daří adaptovat se na vnější svět. Extrovert „myslí, cítí a jedná ve vztahu k objektu“,42 směruje svůj zájem ze subjektu ven na objekt, orientuje se hlavně navenek;43 u introverta je výchozím bodem orientace subjekt a objektu přísluší nanejvýš sekundární, průměrná hodnota. Tento typ lidí se v dané situaci v prvním okamžiku stahuje zpět – „jako kdyby tiše řekl ‚ne‘ “44 – a teprve potom přichází vlastní reakce.

Zatímco tedy funkční typ určuje druh specifického pojímání a formování zážitkového materiálu, charakterizuje typ zaměření – extroverze a introverze – celkové psychologické chování, tj. směr obecné psychické energie, která u Junga tvoří náplň pojmu „libido“. Typ zaměření je zakotven v našem biologickém založení a je určen od narození mnohem jednoznačněji než funkční typ. Ačkoli je volba hlavní funkce obecně podmíněna určitým konstitučním sklonem k diferencování této funkce, může být přece jen vědomým úsilím podstatně změněna, nebo dokonce potlačena. Naproti tomu změny typu zaměření je možno dosáhnout jen „vnitřní přestavbou“, změnou psychické struktury, a to buď spontánním procesem (v tom případě opět biologicky podmíněným), nebo namáhavým psychologickým postupem, např. analýzou.45

Z toho důvodu je diferencování první i druhé a třetí, tj. obou pomocných funkcí, poměrně snazší než čtvrté, méněcenné funkce, která nejenže se nachází v největší vzdálenosti od hlavní funkce a v nejsilnějším protikladu k ní, ale také souvisí s dosud neoživeným, skrytým, nediferencovaným způsobem zaměření. Díky této kontaminaci tedy např. introverze extrovertovaného myslitelského typu nemá doprovodný přízvuk intuice nebo vnímání, ale v první řadě cítění atp.

Extroverze a introverze hrají vůči sobě navzájem rovněž kompenzatorní roli. Je-li vědomé zaměření extrovertované, je nevědomé introvertované a naopak, což má rozhodující význam pro psychologické poznání. Toni Wolff o tom říká ve svém „Úvodu do základů komplexní psychologie“46 toto: „Nevědomí extroverta je introvertované, ovšem – právě pro svou příslušnost k nevědomí – v nediferencované a naléhavé pudové formě. Jestliže tedy nevědomý obsah proniká k vědomí, prosazují se násilně subjektivní faktory, čímž se z pozitivně zaměřeného, v souladu se světem žijícího člověka stává dočasně nebo i definitivně egocentrický, kritizující kverulant, který pln nedůvěry u každého ve všem předpokládá ty nejosobnější motivy, cítí se zneuznáván a izolován a tuší všude nepřátelství.“ Automatický přechod od vědomého postoje k opačnému nevědomému lze často zjistit z toho, že vlastní negativní stránky subjektu jsou nalézány na objektu, a to zpravidla opačného, tedy introvertovaného typu, resp. na takovýto objekt projikovány, což pak ovšem vede k nepříjemným a nemístným kontraverzím.

Pronikne-li opačné nevědomé zaměření na povrch u introverta, stává se do jisté míry inferiorním, nepřizpůsobivým extrovertem. Vnější objekty jsou zaplavovány projekcemi nejsubjektivnějšího materiálu a nabývají tím jakéhosi magického významu. Vzniká tak „participation mystique“, jak říká Lévy-Bruhl o primitivech, kteří se identifikují s přírodními jevy. Takový stav se přirozeně zvlášť často vyskytuje ve vztazích lásky a nenávisti, protože intenzivní afekt již sám o sobě usnadňuje aktivaci projekčního mechanismu.47

Vědomý typ zaměření se v životě osvědčuje tak dlouho, dokud se jedinec neocitne v situaci, kdy mu jeho jednostrannost znemožňuje adaptaci na realitu. Taková situace velmi často spočívá v tom, že dotyčný vstoupí do úzkého vztahu s protikladným typem; protiklady pak narážejí na sebe, nerozumějí si, subjekt přičítá všechnu vinu druhému, protože ten má ty vlastnosti, které on sám u sebe nevidí a nemá vyvinuty, takže jsou mu k dispozici jen v méněcenné formě. Často je proto protikladnost typů vlastní psychologickou příčinou manželských problémů, konfliktů mezi rodiči a dětmi, mezi přáteli nebo spoluzaměstnanci, dokonce snad i v sociální a politické sféře. Vše, čeho si člověk není vědom ve vlastní psychice, projikuje v takových případech na objekt, a dokud nerozpozná projikovaný obsah sám u sebe, užívá objekt jako „obětního beránka“. Etickou úlohou by proto byla realizace opačného typu zaměření, který se strukturálně vyskytuje vždy u každého člověka, u sebe sama; vědomým přijetím a rozvojem by jedinec nejen dosáhl vlastní rovnováhy, ale také by lépe rozuměl svým bližním.

Tato vzájemná opozice funkcí i vědomého a nevědomého zaměření se v jedinci vyhrotí v konflikt zpravidla teprve kolem vstupu do druhé poloviny života; je to právě ten problém, který v této životní fázi ohlašuje změnu psychologické situace. Často to bývají právě zdatní a vnějšímu světu dobře přizpůsobení lidé, kteří po překročení čtyřicítky náhle zjišťují, že přes svoji „skvělou hlavu“ nezvládají např. domácí rozmíšky nebo nejsou schopni dostát svému úřadu apod. Máme-li tomuto jevu správně porozumět, musíme jej chápat jako signál toho, že méněcenná funkce se nyní hlásí o svá práva a dialog s ní se stává nutností. V podobných případech hraje konfrontace s méněcennou funkcí velmi významnou roli také na začátku analýzy prováděné v tomto věku.48

Zde je též třeba upozornit ještě na jiný druh narušení psychické rovnováhy, s nímž se dnes setkáváme snad stejně tak často jako s tím, který je vyvolán jednostrannou a výlučně diferencovanou hlavní funkcí. Jde o poruchu, která vzniká, když žádná ze čtyř potenciálních funkcí nebyla rozvinuta, resp. když všechny čtyři zůstaly nediferencovány. To odpovídá stavu psychiky dítěte, dokud ještě nemá žádné pevné Já. Vznik uvědomění vlastního Já představuje dlouhý a namáhavý proces koncentrace a růstu a postupuje paralelně s vývojem a upevňováním hlavní funkce. Měl by být dokončen s dosažením plnoletosti, tedy s koncem adolescence; zůstane-li ještě po této době neukončen nebo setrvá-li, jak se často stává, až do pozdního věku na počátečních stadiích, pak máme před sebou bez ohledu na věk infantilní individuum s charakteristickou neurčitostí a stálým kolísáním všech projevů, úsudků i skutků. Takový člověk jako by vždy musel nejprve hledat, kterého ze dvou možných způsobů zaměření nebo kterou ze čtyř možných funkcí má v té či oné situaci použít; následkem toho je pak značně ovlivnitelný, ukazuje pokaždé jinou tvář nebo si nasazuje – současně i jako ochranu proti těmto sklonům – obzvlášť strnulou konvenční masku, za kterou domněle skrývá svou psychickou nezralost. Ta se však přece jen, jak ukazuje zkušenost, v rozhodujících životních situacích a obdobích projeví, což pak vede k nesčetným komplikacím. Příliš malý rozvoj funkcí je tedy právě tak škodlivý jako jednostranně nadměrně diferencovaný vývoj. Obecně známým příkladem je „věčná puberta“, a to i ve svém nejsvětlejším a nejvíce láskyhodném aspektu „puer aeternus“. „Věčné chlapectví“ však podle toho neznamená jen fixaci na raném stupni, tj. zaostalost, ale také možnosti dalšího růstu, představované ve všem dosud nevyvinutém existujícími potenciálními vývojovými předpoklady.

Diferenciace a izolace té funkce, která jedince v souladu s jeho založením nejspolehlivěji uschopňuje k nalezení pevné půdy a zvládání požadavků ve vnějším světě, je nejdůležitější úlohou psychiky v mládí; teprve po úspěšném splnění tohoto úkolu může přijít na řadu diferenciace ostatních funkcí. Neboť dokud člověk pevně nezakotvil své vědomí v okolní realitě – což nastává teprve s dosažením dospělosti, často dokonce až po nabytí určitých zkušeností v dalším životě – nemůže, a není-li to bezpodmínečně nutno, ani nemá být podnikána cesta do nevědomí.

Totéž platí i pro typ zaměření. Vlastním založením daný typ má mít v první polovině života vedoucí roli, protože člověk se může ve světě orientovat nejlépe svým přirozeně daným způsobem zaměření. Teprve druhá polovina života přináší pak úkol umožnit uplatnění také opačnému typu. Že přizpůsobení vnějšímu světu, potřebné především v první polovině života, bude snazší pro jedince s vrozeným extrovertním typem zaměření, není třeba dále vysvětlovat. Snad proto můžeme tvrdit, že extrovert se ve světě pohybuje snáze v první půli svého života a introvert v druhé, čímž je alespoň relativně učiněno spravedlnosti zadost.

Nebezpečí, které hrozí stejně oběma typům, je přílišná jednostrannost. Vyhraněný extrovert může být tak silně puzen do světa, že pak již nenalézá cestu „domů“; jeho nejvlastnější nitro se mu stalo cizím, je před ním stále na útěku, až jednoho dne už nemůže dál. Nebo se tak silně spoléhá na svůj rozum, zaměstnává a posiluje stále jen svou funkci myšlení, až zpozoruje, že se odcizil vlastnímu živoucímu jádru a jeho cit nedosahuje již ani k jeho nejbližším. Ale nejen člověku obrácenému ke světu – také introvertovi vznikají z jeho jednostranného postoje v průběhu života potíže. Zanedbávané funkce a neprožívaný typ zaměření revoltují, hlásí se též o své místo na slunci a vynucují si je, nejde-li to jinak, neurózou. Neboť cílem je vždy dosažení psychické celosti, tedy ideálního řešení, kdy jsou člověku pokud možno snadno a vědomě k dispozici oba způsoby zaměření a nejméně tři funkce, přičemž by měl také alespoň něco vědět o povaze funkce čtvrté i o nebezpečí z ní plynoucím. Aspoň jednou v životě by měl člověk udělat pokus o relativní přiblížení k tomuto ideálu. Neohlásil-li se tento požadavek už dříve, znamená životní poledne poslední výzvu, aby tak bylo učiněno, teď nebo nikdy: psýché je třeba „zaokrouhlit“, aby nešla vstříc životnímu večeru nehotová a neucelená.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Psychologie C. G. Junga.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.