Marie Lu

ŠAMPION

Přeložil Tomáš Bíla

Copyright © 2013 by Xiwei Lu

All rights reserved including the right of reproduction in whole

or in part in any form.

This edition published by arrangement with G. P. Putnam's Sons,

a division of Penguin Young Readers Group, a member of Penguin

Group (USA) Inc. Translation © Tomáš Bíla, 2014

ISBN 978-80-7447-450-7

Mým čtenářům.

Obsah

SAN FRANCISKO, KALIFORNIE

Day

June

Day

June

Day

June

Day

June

Day

June

Day

June

Day

June

Day

June

Day

June

Day

June

Day

June

Day

June

Day

June

Day

June

Day

June

LOS ANGELES, KALIFORNIE

PODĚKOVÁNÍ

SAN FRANCISKO, KALIFORNIE

AMERICKÁ REPUBLIKA

POČET OBYVATEL: 24 646 320

Day

Ze všech převleků, které jsem kdy nosil, bude tenhle asi můj nej-oblíbenější.

Sytě rudé vlasy, dost odlišné od mých vlastních světlých, a dlouhé až na ramena. Svázané do ohonu. Zelené kontaktní čočky, které přes moje modré oči vypadají přirozeně. Pomačkané tričko s límečkem, napůl zastrčené do kalhot, s blýskavými stříbrnými knoflíčky, tenká vojenská bunda, černé kalhoty a boty s kovovou špičkou, tlustá šedá šála omotaná kolem krku, přes pusu a nos. Tmavá vojenská čapka stažená hluboko do čela a falešné karmínové tetování přes celou levou polovinu obličeje. Vypadám jako někdo úplně jiný. A kromě toho mám jako vždycky mikrofon a sluchátko. Republika na tom trvá.

Ve většině jiných měst bych na veřejnosti byl ještě nápadnější, a to hlavně kvůli tomu velkému tetování — musím přiznat, že nenápadně zrovna nevypadá. Ale tady v San Francisku dokonale splývám s davem. To první, čeho jsem si všiml, když jsme se s Edenem před osmi měsíci přestěhovali do Friska, byla tahle místní móda. Mladí lidé si na obličej malovali černé nebo rudé vzory, některé malé a nenápadné, například pečeť Republiky na spánku, ale jiné veliké a výrazné, jako siluetu našeho území. Sám jsem si pro dnešek vybral hodně obecný motiv, protože nejsem Republice tak věrný, abych její symboly nosil na tváři. Tohle může klidně dělat June. Já jsem si na tvář namaloval plameny. To mi vyhovuje.

Moje nespavost mě dnes zase trápí, takže se místo spánku procházím po sektoru jménem Marina, což je, jak jsem zatím měl možnost to tu poznat, kopcovatější obdoba losangeleského sektoru Lake. Noc je chladná a klidná a ze zátoky přináší vítr lehký deštík. Úzké ulice poseté výtluky se lesknou a budovy kolem — většinou tak vysoké, že mizí v nízkých oblacích — mají rozmanité, nejčastěji rudé, zlaté a černé fasády vyztužené obrovskými ocelovými nosníky, které je mají chránit před zemětřesením, jež tuto oblast postihuje několikrát do roka. Na každém druhém bloku visí JumboTrony vysoké pět nebo šest pater, ze kterých se neustále line záplava republikových zpráv. Vzduch má kyselou a slanou pachuť, jako kouř a průmyslový odpad smíchaný s mořskou vodou, a někde mezi tím je cítit slabý závan smažených ryb. Někdy, když zahnu za roh, se najednou dostávám tak blízko ke břehu, že bych si mohl namočit nohy. Ulice padají přímo pod hladinu a dál se až k obzoru táhnou řady částečně zaplavených budov. Když se podívám přes zátoku, je vidět Golden Gate, pokroucené zbytky nějakého starého mostu, které se povalují u protějšího břehu. Občas mě mine pár lidí, ale jinak už město spí. V bočních uličkách tu a tam hoří oheň, kolem kterého se shlukují lidé z ulice. Prostě jako v Lake.

Ale jsou tady určité rozdíly. Tak třeba sanfranciský zkušební stadion se rýsuje v dálce prázdný a neosvětlený. Chudinské čtvrti nejsou plné policejních hlídek. Na zdech je graffiti. O tom, jaká mezi obyvatelstvem převládá nálada, se vždycky můžete přesvědčit tím, že si prohlídnete nové graffiti. A spousta vzkazů, které jsem v poslední době viděl na zdech, vyslovuje podporu novému Elektorovi. On je naší nadějí, hlásá jeden takový nápis. A další, načmáraný přímo na chodníku, zní: Elektor nás vyvede z temnoty. Trochu přehnaný optimismus, řekl bych, ale aspoň je to dobré znamení. Aspoň něco tedy Anden dělá dobře. Ale i tak čas od času narážím na nápisy typu Elektor je zrádce, Vymytý mozek anebo Day, kterého jsme znali, je mrtvý.

Tak nevím. Někdy mám pocit, že důvěra mezi Andenem a lidmi je jako nit... a já jsem ta nit. A kromě toho můžou být některé ty nápisy taky falešné, nasprejované podle pokynů expertů na propagandu. Proč ne?

U téhle Republiky jeden nikdy neví.

My s Edenem bydlíme v bytě v bohatší čtvrti jménem Pacifica, kde na nás dohlíží naše opatrovnice Lucy. Republika přece nemůže nechat svého sedmnáctiletého nejhledanějšího zločince a později národního hrdinu jen tak bez dozoru, ne? Vzpomínám si, jak jsem byl zpočátku vůči Lucy podezíravý. Přísná, statná dvaapadesátiletá žena oděná v republikových barvách se najednou objevila u dveří našeho bytu v Denveru a řekla: „Republika mě pověřila, abych na vás dva dohlédla.“ Pak vtrhla dovnitř a zadívala se na Edena. „Zvlášť na tohohle malého.“

Ne, nesedla mi. Zaprvé mi to trvalo celé dva měsíce, než jsem Edena dokázal spustit z očí. Jedli jsme bok po boku, spali jsme bok po boku, nikdy jsem ho neopouštěl. Dokonce jsem stával přede dveřmi, když byl v koupelně, jako bych se bál, že ho vojáci Republiky nějak vycucnou ven, odvezou zpátky do laboratoře a připojí na všechny možné přístroje.

„Eden tě nepotřebuje,“ odsekával jsem Lucy. „Má mě. Já se o něj postarám.“

Ale po těch prvních pár měsících se začalo ozývat moje vlastní zdraví. Někdy mi bývalo fajn, jindy jsem celé dny proležel v posteli s příšernými bolestmi hlavy. Právě v těch chvílích začala Lucy přebírat otěže a po několika ostřejších výměnách názorů jsme uzavřeli příměří. Musím uznat, že docela dobře vaří. A když jsme se přestěhovali sem do Friska, jela s námi. Pečuje o Edena. Stará se o moje léky.

Když už mě procházka omrzí, zjišťuju, že jsem vyšel z Mariny a dostal se do sousední, bohatší čtvrti. Zastavím se před klubem, na jehož kovovém vývěsním štítu stojí OBSIDIÁNOVÝ SALÓN. Opřu se o zeď, svezu se do dřepu, složím ruce na kolena a cítím dunění hudby. Kovová noha je pod látkou kalhot ledově studená. Přímo naproti přes ulici na stěně stojí Day = zrádce. Tiše si povzdychnu, vytáhnu z kapsy stříbrnou tabatěrku a vyndám z ní dlouhou cigaretu. Přejedu prstem po textu na papírku: ÚSTŘEDNÍ NEMOCNICE SAN FRANCISKO. Cigarety na předpis. Na doporučení lékaře. Strčím ji do pusy a rozechvělou rukou ji zapálím. Zavřu oči. Potáhnu. Za chvilku se ztrácím v obláčcích modrého dýmu a čekám, až se dostaví sladký, halucinogenní efekt.

Netrvá to dlouho. Neustálá tupá bolest hlavy se pomalu rozplývá a svět kolem mě začíná být trochu rozmazaný a lesklý — nejenom proto, že je po dešti. Vedle mě sedí dívka. Je to Tess.

Ušklíbne se na mě, jako to dělávala, když jsme spolu žili na ulicích sektoru Lake. „Něco nového ve zprávách?“ zeptá se a kývne hlavou k obřímu JumboTronu o pár domů dál.

Vydechnu modravý dým a malátně zavrtím hlavou. „Ne. Teda viděl jsem pár titulků, které se týkaly Patriotů, ale jinak jako kdybyste se vypařili. Kde jste? A kam máte namířeno?“ „Scházím ti?“ zeptá se Tess místo odpovědi. Dívám se na její třpytivý obraz. Je taková, jakou si ji pamatuju z ulice — nazrzlé hnědé vlasy svázané do nepovedeného copu, velké, jasné oči plné lásky a něhy. Moje malá Tess. Jaká že byla poslední slova, co jsem jí řekl... poté, co jsme Patriotům překazili pokus o atentát na Andena? Prosím, Tess — nemůžu tě tady nechat. Ale přesně to jsem udělal.

Otočím se k ní zády a znovu potáhnu z cigarety. Jestli mi schází? „Každý den,“ odpovím.

„Snažil ses mě najít,“ pokračuje Tess a přitáhne se blíž. Přísahal bych, že na rameni cítím její dotyk. „Viděla jsem tě, jak si prohlížíš JumboTrony a posloucháš rádio, jestli se tam něco nedozvíš. Viděla jsem tě, jak posloucháš lidi na ulicích. Ale Patrioti teď zalezli do úkrytů.“

Samozřejmě se ukrývají. Proč by útočili teď, když vládne Anden a mírová dohoda mezi Republikou a Koloniemi je hotová věc. Za co by teď měli bojovat? Nemám zdání. Možná už žádný cíl nemají. Možná už ani neexistují. „Chtěl bych, aby ses vrátila,“ zašeptám Tess. „Moc rád bych tě zase viděl.“

„A co June?“

Jak mi tu otázku položí, její obraz zmizí. Nahradí ji June se svým dlouhým ohonem a tmavýma očima, ve kterých září zlaté střípky. Dívá se na mě vážně a pátravě. Neustále o něčem přemýšlí. Položím si hlavu na koleno a zavřu oči. Stačí na ni jenom pomyslet a u srdce cítím bodavou bolest. Sakra. Tolik mi chybí.

Vzpomínám si, jak jsme se loučili v Denveru, než jsme se s Edenem přestěhovali sem do Friska. „Určitě se vrátíme,“ řekl jsem jí do telefonu, abych nějak vyplnil trapné ticho. „Až skončí Edenova léčba.“ Samozřejmě to byla lež. Nejeli jsme do Friska kvůli Edenově léčbě, ale kvůli mojí. To ovšem June nevěděla, a tak jen řekla: „Vraťte se brzy.“

To bylo skoro před osmi měsíci. Od té doby jsem o ní neslyšel. Nevím, jestli je to proto, že se oba zdráháme toho druhého otravovat, že se oba příliš bojíme toho, že už si nebudeme mít co říct, anebo že jsme příliš hrdí, abychom byli za toho zoufalce, který se ozval jako první. Možná už nemá zájem. Ale víte, jak to chodí. Nemluvili jsme spolu týden, pak měsíc, a najednou je to tak dlouho, že zavolat jen tak by působilo divně. A tak nevolám. Navíc, co bych jí řekl? Neboj se, lékaři se mi snaží zachránit život? Neboj se, cpou do mě léky horem dolem, aby se ta část mozku, kterou se chtějí pokusit vyříznout, nejdřív pořádně scvrkla? Neboj se, možná mě Antarktida přijme do jedné ze svých skvělých nemocnic? Neboj se, všechno je v pohodě?

Na co udržovat kontakt s holkou, kterou milujete, když umíráte?

Stačí na to jen pomyslet a hlava už mě zase bolí jako čert. „Takhle to bude lepší,“ říkám si už posté. A vím, že bude. Tím, jak jsme se dlouho neviděli, už pomalu slábne vzpomínka na naše první setkání a mně se daří míň a míň myslet na to, že s ním souvisela i smrt mé matky a bratra.

Když vidím June, na rozdíl od Tess mi nikdy nic nepoví. Snažím se třpytivý přízrak ignorovat, ale ona nemizí. Pořád tak tvrdohlavá.

Nakonec se zvednu, zašlápnu zbytek cigarety a vstoupím do Obsidiánového salónu. Možná mi hudba a světla pomůžou na ni zapomenout.

Na chvíli nevidím vůbec nic. V klubu je černočerná tma a hudba je ohlušující. Hned za dveřmi mě zastaví pár obrovských vojáků. Jeden z nich mi přísně položí ruku na rameno. „Jméno a oddíl?“ zeptá se.

Nestojím o to, aby poznali mou pravou totožnost. „Desátník Schuster, letectvo,“ řeknu to první, co mi přijde na jazyk. Letectvo mě vždycky napadne jako první, hlavně kvůli Kaede. „Jsem z posádky na Námořní základně dvě.“

Voják přikývne. „Děcka od letectva jsou vzadu vlevo, u záchodů. A jestli tě uslyším, že se chceš prát s klukama od pěchoty, tak odsud poletíš a ráno se o tom dozví tvůj velitel. Rozumíš?“

Přikývnu a vojáci mě nechají vstoupit. Sestupuju dlouhou temnou chodbou a projdu dalšími dveřmi. Pak se ztratím v davu a hluku uvnitř.

Taneční parket je plný lidí ve volných košilích s vyhrnutými rukávy, šaty se mísí s uniformami. Najdu vzadu v sále stoly, kde sedí vojáci od letectva. Naštěstí je několik stolů úplně volných. Posadím se k jednomu z nich, hodím nohy na protější lavici a zakloním hlavu. Aspoň už zmizel přízrak June. Hlasitá hudba všechny moje myšlenky rozptýlila.

Sedím tu jenom pár minut a všimnu si dívky, která se proplétá mezi tanečníky a míří ke mně. Je celá rudá, oči jí září a koketně se na mě usmívá; když se podívám za ni, všimnu si, že nás pozoruje hlouček chichotajících se holek. Přinutím se k úsměvu. Obvykle mi taková pozornost lichotí, ale někdy bych rád jen tak zavřel oči a nechal se unášet okolním chaosem.

Nakloní se ke mně a přitiskne mi rty k uchu. „Promiň,“ zakřičí, aby přehlušila dunivou hudbu, „moje kamarádky by zajímalo, jestli náhodou nejsi Day.“

Že by mě tak rychle poznaly? Instinktivně ucuknu a zavrtím hlavou, aby to viděly i její kamarádky. „Tak to jste se spletly,“ odpovím s úsměvem. „Ale díky za kompliment.“

Tvář té dívky je skoro celá ve stínu, ale i tak na ní vidím, že se červená až za ušima. Její kamarádky vyprsknou smíchy. Všechny se tváří, jako by mi to nevěřily. „A nechceš si zatancovat?“ zeptá se ta, co stojí přede mnou. Ohlédne se přes rameno na blýskající modré a zlaté reflektory, a pak se znovu zadívá na mě. Nejspíš se s kamarádkami vsadila.

Snažím se vymyslet nějakou zdvořilou výmluvu a mezitím si ji prohlížím. V klubu je takové šero, že její tvář pořádně nevidím, ale rozeznávám svítivě modré stíny, dlouhý ohon, lesklé našpulené rty, štíhlé tělo v krátkých šatech a vysoké vojenské boty. Odmítnutí mi vadne na rtech. Něčím mi připomíná June. Za těch osm měsíců, co se z ní stala kandidátka na post princepse, mě moc dívek nezaujalo, ale když mě teď tahle stínová dvojnice láká na parket, znovu ve mně ožívá naděje.

„Proč ne?“ řeknu nakonec.

Po tváři se jí rozlije široký úsměv. Když vstanu a vezmu ji za ruku, její kamarádky na nás nevěřícně vyvalí oči a vzápětí začnou jásat. Vede mě kolem nich, doprostřed parketu, a než se nadějeme, zůstává nám jen malé místečko mezi dalšími tanečníky.

Přitisknu se k ní, ona mi položí ruku kolem krku a necháme se unášet rytmem hudby. Je pěkná, připouštím si v duchu, oslepený záplavou světel a lidských těl. Přichází další písnička, pak ještě jedna. Nemám ani zdání, jak dlouho tančíme, ale když se ke mně nakloní a její rty se letmo dotknou těch mých, zavřu oči a nebráním se. Dokonce cítím, jak mi po zádech přeběhne mráz. Políbí mě dvakrát, má hebké, horké rty a její jazyk chutná po vodce a ovoci. Jednou rukou ji obejmu a přitahuju si ji blíž, až se k sobě tiskneme celým tělem. Teď už mě líbá vášnivěji. Je to June, říkám si v duchu a dobrovolně se poddávám té iluzi. Se zavřenýma očima a smysly pořád obluzenými halucinogeny z cigarety tomu na chvíli dokážu uvěřit — dokážu si představit, že je tu se mnou a že se líbáme, jako kdyby nám šlo o život. Ta dívka zřejmě vycítí změnu v mých pohybech, mou nenadálou touhu a hlad, a najednou se usmívá. Je to June. Jsou to její tmavé vlasy, co se mi otírá o obličej, její dlouhé řasy, co mě lechtá na tvářích, její ruce kolem mého krku, její tělo, tisknoucí se k mému. Tiše zavzdychám.

„Tak co?“ zeptá se a v jejím hlase je slyšet rošťácké nadšení, „nepůjdeme někam na vzduch?“

Jak dlouho jsme tančili? Nechci přestávat, protože to znamená, že budu muset otevřít oči a June zmizí. Nahradí ji nějaká holka, kterou vůbec neznám. Ale ona mě zatahá za ruku a já se musím rozhlédnout. June tu samozřejmě nikde není. Světlomety mi blýsknou do očí a chvíli nevidím vůbec nic. Vede mě mezi tanečníky, další dlouhou temnou chodbou a pak skrze neoznačené dveře. Vycházíme do klidné zadní uličky. O kousek dál mžourají lampy, které všemu kolem dávají zelený nádech.

Přitiskne mě ke zdi a vtiskne mi na rty další polibek. Pleť má vlhkou a pod rukama cítím, jak jí naskakuje husí kůže. Líbám ji a po chvíli nás otočím a přitisknu ji tam, kam zatlačila mě. Překvapeně vzdychne.

Je to June, opakuju si pořád dokola, zatímco mé rty klouzají po její šíji.

Ve sluchátku mi slabě zapraská statická elektřina. Zní to zároveň jako déšť a smažená vajíčka. Snažím se příchozí hovor ignorovat i ve chvíli, kdy mi v uchu zazní mužský hlas. Tomu říkám kontakt v nevhodnou chvíli. „Pane Wingu?“ osloví mě.

Neodpovídej. Jděte do háje. Nemám čas.

O pár vteřin později se hlas ozve znovu. „Pane Wingu, tady kapitán David Guzman z Denverské městské hlídky čtrnáct. Vím, že mě slyšíte.“

Jo, tenhle. Tomuhle chudákovi kapitánovi vždycky dávají za úkol, aby se se mnou spojil.

S povzdychem se od té holky odlepím. „Promiň,“ zalapám po dechu a omluvně ukážu na naslouchátko v uchu. „Vydržíš chvilku?“

Usměje se a uhladí si šaty. „Budu vevnitř,“ řekne. „Najdi si mě.“ Pak vejde do dveří a zmizí zpátky v klubu.

Zapnu mikrofon a pomalu přecházím uličkou sem a tam. „Co se děje?“ zeptám se otráveně.

Kapitán si slyšitelně oddychne a pak oddrmolí: „Pane Wingu, zítra večer, v Den nezávislosti, je vyžadována vaše přítomnost v Denveru, ve velkém sále v Capitol Tower. Jako vždy máte právo toto pozvání odmítnout — jak to obvykle děláváte,“ dodá o vlastní vůli.

„Nicméně připravovaný banket bude zároveň výjimečným setkáním nejvyšší důležitosti. Pokud byste se rozhodl pozvání přijmout, bude pro vás ráno připraveno soukromé letadlo.“

Výjimečné setkání nejvyšší důležitosti? Tolik velkých slov za sebou, to už jsem dlouho neslyšel. Zakoulím očima. Skoro každý měsíc mě zvou do hlavního města na nějaké slavnostní akce, třeba na plesy pro armádní špičky nebo na oslavy toho, že Anden konečně zrušil Zkoušku. Ale jediný důvod, proč mě tam chtějí mít, je, aby mě mohli předvádět a připomínat lidem: „Podívejte, kdybyste na to náhodou zapomněli, Day je na naší straně!“ Nepokoušej své štěstí, Andene!

„Pane Wingu,“ ozve se kapitán, když dlouho neodpovídám, jako kdyby chtěl vytasit svůj poslední argument, „velkolepý Elektor si osobně žádá vaši účast. A stejně tak i kandidát na post princepse.“

June mě chce vidět.

Zastavím se uprostřed uličky a na okamžik úplně zapomenu dýchat.

Jen se zbytečně nevzrušuj. Koneckonců jsou tři kandidáti na post princepse, a on může mluvit o kterémkoli z nich. Uplyne pár vteřin, než se odvážím zeptat: „Který kandidát na post princepse?“

„Ta, na které vám záleží.“

Cítím, jak mi z toho nenápadného popíchnutí rudnou tváře.

„June?“

„Ano, slečna June Iparisová,“ potvrdí kapitán. Zdá se, že se mu ulevilo, protože konečně upoutal mou pozornost. „Požádala mě, abych vás tentokrát pozval osobně jejím jménem. Velmi ráda by vás viděla na banketu v Capitol Tower.“

Hlava mě bolí a mám co dělat, abych nezapomínal dýchat. Myšlenky na tu holku vevnitř v klubu se mi už dávno vykouřily z hlavy. June mi za celých těch osm měsíců neposlala jediný osobní vzkaz —

tohle je poprvé, co mě žádá, abych se zúčastnil nějaké oficiální akce. „O co jde?“ zeptám se. „Je to jen oslava Dne nezávislosti? Čím je tak důležitá?“

Kapitán zaváhá. „To je otázka národní bezpečnosti.“

„A co má tohle zase znamenat?“ Moje počáteční nadšení pomalu opadá — možná jen blafoval. „Podívejte, kapitáne, mám tady ještě nějakou práci. Zkuste mě přesvědčit zítra ráno.“

Kapitán tiše zakleje. „Dobrá, pane Wingu. Ať je po vašem.“ Zamumlá ještě něco, čemu nerozumím, a pak se odpojí. Já si nespokojeně odfrknu a můj původní zájem se rychle mění ve skličující pocit zklamání. Možná je na čase jít domů. Stejně bych se měl podívat na Edena. To byl tedy dobrý fór. A to s June byla nejspíš stejně lež, protože kdyby tak moc chtěla, abych přijel do hlavního města, tak by...

„Dayi?“

Ve sluchátku mi zazní další hlas. Strnu.

Nejsou to ještě halucinace z té cigarety? Zdálo se mi, jako bych slyšel její hlas. Ačkoli už jsem ho neslyšel osm měsíců, poznal bych ho kdykoli. Samotný hlas stačí k tomu, aby se přede mnou hned objevil její obraz, jako kdybychom se právě úplně náhodou potkali v téhle uličce. Prosím, ať to není ona. Prosím, ať je to ona.

Míval na mě její hlas vždycky takový vliv?

Nemám zdání, jak dlouho tam tak strnule stojím, ale asi je to docela dlouho, protože pak řekne: „Dayi, to jsem já, June. Jsi tam?“ Po zádech mi přeběhne mráz.

Tohle není přelud. Je to opravdu ona.

Její hlas zní jinak, než jsem jej znával. Mluví obezřetněji, odtažitěji, jako kdyby mluvila s někým úplně cizím. Konečně se trochu seberu a zapnu mikrofon. „Jsem tu,“ odpovím. I můj vlastní hlas zní jinak — stejně obezřetně, stejně odtažitě. Doufám, že si June nevšimne, že se mi maličko chvěje.

Na druhé straně je chvíli ticho, než June znovu promluví. „Ahoj.“ Další dlouhá odmlka, pak: „Jak se máš?“

Najednou cítím, jak se ve mně zdvihá úplná záplava slov, která se derou ven všechna zároveň. Chci jí říct úplně všechno: Že jsem na ni myslel každý den od té chvíle, co jsme se rozloučili, že je mi líto, že jsme nezůstali v kontaktu, že mi chybí. Že mi chybí.

Ale nakonec neřeknu nic takového. „Fajn. Co ty?“

Odmlčí se. „To je dobře. Omlouvám se, že se ozývám takhle pozdě v noci, určitě už ses chystal jít spát. Ale Senát a Elektor mě požádali, abych ti tuhle zprávu tlumočila osobně. Nedělala bych to, kdybych neměla pocit, že to je opravdu důležité. V Denveru se chystá banket na oslavu Dne nezávislosti a během té akce proběhne i mimořádná a naléhavá schůzka. Potřebujeme tě tam.“

„Proč?“ Zdá se mi, že jsem se najednou zamiloval do jednoslabičných slov. Anebo je to tím, že když slyším její hlas, nedokážu myslet na nic jiného?

Dlouze vydechne a ve sluchátku se ozve slabé zapraskání. Pak řekne: „Slyšel jsi o tom, že se chystá mírová smlouva mezi Republikou a Koloniemi, že ano?“

„Samozřejmě.“ O tom snad slyšel úplně každý. Největším cílem našeho milovaného malého Andena je ukončit válku, která zuří už od nepaměti. A zatím se zdá, že se mu to docela daří, aspoň na frontě už je čtyři měsíce klid. Kdo by to byl řekl, že k tomu jednou dojde? Je to stejně nečekané jako to, že teď zkušební stadiony po celé zemi zejí prázdnotou. „Zdá se, že Elektor je na nejlepší cestě stát se hrdinou Republiky, co?“

„Neraduj se předčasně,“ řekne June zasmušile a já mám pocit, jako bych její výraz úplně jasně viděl. „Včera jsme dostali vzteklou depeši z Kolonií. Jejich frontovými městy se šíří nákaza a oni jsou přesvědčeni, že ji vyvolávají nějaké biologické zbraně, které jsme poslali přes hranice. Dokonce stopovali sériová čísla projektilů, které podle nich tu nákazu zanesly na jejich území.“

Její slova znějí najednou tlumeně, jako by se má vlastní mysl zahalila do tmy, ze které vyvstávají vzpomínky na Edena a na jeho černé, krvácející oči, na toho chlapce ve vlaku, který se stal součástí válečné mašinerie. „A co tím chceš říct? Že z té mírové smlouvy sejde?“

„Ano,“ hlesne June. „Kolonie prohlašují, že ta nákaza je z naší strany dalším válečným útokem.“ „A jak to souvisí se mnou?“

Další dlouhá odmlka. Plní mě obavami tak mrazivými, že z toho ztrácím cit v konečcích prstů. Nákaza. Je to tady. Všechno se to zase vrací.

„To ti řeknu, až přijedeš,“ řekne June nakonec. „Stejně bych o tom neměla mluvit po telefonu.“

June

Nenávidím se za to, jak dopadl můj první rozhovor s Dayem po osmi měsících oboustranného mlčení. Nenávidím se. Kdy se ze mě stal takový manipulátor? Proč proti němu pořád musím využívat jeho slabiny?

Včera v noci, ve 23:06, přišel Anden do mého bytového komplexu a zaklepal na mé dveře. Sám. Mám pocit, že ani na chodbě nečekali vojáci z jeho osobní stráže. To byla první věc, která mě varovala, že ať už mi přišel říct cokoli, bude to důležité — a tajné.

„Musím tě požádat o jednu laskavost,“ řekl, když jsem ho pustila dovnitř. Anden už se v roli mladého Elektora zabydlel téměř dokonale - vždycky zůstával klidný, rozvážný a hrdý a nezvyšoval hlas, ani když se rozčílil - ale tentokrát jsem v jeho očích viděla hluboké obavy. Dokonce i Ollie, můj pes, poznal, že Andena něco trápí, a snažil se ho rozveselit tím, že mu do dlaně cpal svůj vlhký čumák.

Odstrčila jsem Ollieho stranou a zeptala se: „Co se děje?“

Anden si rukou pročísl tmavé kudrny. „Nechtěl jsem tě rušit takhle pozdě v noci,“ řekl a sklonil ke mně hlavu. „Ale obávám se, že tenhle rozhovor nepočká.“ Stál tak blízko, že kdybych chtěla, stačilo by jenom zvednout hlavu a mohla jsem ho políbit. Při té představě se mi srdce rozbušilo rychleji.

Zdálo se, že Anden vycítil moje napětí, protože omluvně ustoupil stranou a dal mi trochu víc prostoru. Pocítila jsem zvláštní směsici úlevy a zklamání. „Mírová dohoda je ztracená,“ zašeptal. „Kolonie se nám znovu chystají vyhlásit válku.“

„Cože?“ zašeptala jsem zděšeně. „Proč? Co se stalo?“

„Podle toho, co říkají mí generálové, se před pár týdny v Koloniích, v oblastech podél frontové linie, začala prudce šířit nová epidemie.“ Když viděl, jak jsem vyvalila oči, jen zasmušile přikývl. Vypadal unaveně, jako by sám nesl břemeno osud celého národa. „Můj rozkaz stáhnout z fronty biologické zbraně očividně dorazil příliš pozdě.“

Eden. Experimentální viry, které Andenův otec používal k vyvolání nákazy v Koloniích. Celé měsíce jsem se snažila myslet na to co nejmíň. Nakonec Eden už byl v bezpečí, znovu se shledal s Dayem, a jak jsem slyšela, zase si pomalu začínal zvykat na normální život. Na frontě byl již několik měsíců klid, protože Anden se snažil s Koloniemi vyjednat mírovou smlouvu. Říkala jsem si, že můžeme mluvit o štěstí, že se nám ta biologická válka nevymstila. A teď vyšlo najevo, že jsem se mýlila.

„Vědí o tom senátoři?“ zeptala jsem se po chvíli. „Anebo ostatní kandidátky na princepse? Proč to říkáš zrovna mně? Určitě nebudu tvůj nejbližší poradce.“

Anden si povzdychl a promnul si kořen nosu. „Omlouvám se. Mrzí mě, že tě do toho zatahuju. Kolonie jsou přesvědčené o tom, že v našich laboratořích máme lék na tu nákazu, ale tajíme to. Požadují po nás, abychom jim lék předali, jinak zahájí masivní invazi na území Republiky. A tentokrát to nebude návrat k válce, jakou jsme znali. Kolonie si zajistily spojence. Uzavřely obchodní dohodu s Afrikou - Kolonie dostanou vojenskou pomoc a Afrika na oplátku obsadí polovinu našeho území.“

Při té představě mi přeběhl mráz po zádech. Bylo mi úplně jasné, kam má namířeno. „My žádný lék nemáme, že ne?“

„Ne. Ale víme, kteří bývalí pacienti mají potenciál, aby nám pomohli ho vyvinout.“

Začala jsem vrtět hlavou. Když mě Anden vzal za ruku, vyškubla jsem se mu. „Tak na to zapomeň,“ řekla jsem. „Tohle po mně nemůžeš chtít. To neudělám.“

Anden vypadal utrápeně. „Svolal jsem na zítřek uzavřený banket, na kterém budou všichni naši senátoři. Jestli chceme zabránit válce a uzavřít s Koloniemi mír, nemáme na výběr.“ Jeho hlas byl najednou pevnější. „Víš to stejně dobře jako já. Chci, aby se zúčastnil toho banketu a vyslechl nás. Jestli se máme dostat k Edenovi, budeme potřebovat jeho souhlas.“

Myslí to vážně, uvědomila jsem si zděšeně. „Nikdy se k němu nedostaneš, abys ho znovu zavřel do laboratoře. Copak to nechápeš? Důvěra lidí ve tvou vládu je přinejlepším nejistá a tvoje spojenectví s Dayem velmi vratké. Co myslíš, že ti na tohle řekne? Co jestli ho naštveš natolik, že začne lidi burcovat, aby proti tobě povstali? Anebo ještě hůř - co když je vyzve, aby podpořili nadvládu Kolonií?“

„Já vím. O tom všem už jsem přemýšlel.“ Anden si unaveně začal masírovat spánky. „Kdybych věděl o nějakém lepším řešení, sáhnul bych po něm.“

„Takže chceš po mně, abych to s ním domluvila,“ dodala jsem. Byla jsem tak podrážděná, že jsem se ani nenamáhala to skrývat. „Neudělám to. Řekni si senátorům, ať se pokusí Daye přesvědčit, anebo si to zkus sám. Anebo se zkus dohodnout s kancléřem Kolonií - pokus se s ním vyjednat nové podmínky.“

„Ty jsi Dayova slabá stránka, June. Tebe jedinou poslechne.“ Anden tiše skřípal zuby, jako kdyby to přiznával jen nerad. „Vím, jak hrozně to zní. Nechci být krutý - nechci, aby nás Day považoval za svého nepřítele. Ale musím udělat všechno, co je v mých silách, abych ochránil obyvatele Republiky. Pokud nás Kolonie napadnou, je velmi pravděpodobné, že se nákaza záhy rozšíří i tady.“

Bylo to ještě horší, ačkoli to Anden neříkal nahlas. Kdyby na nás Kolonie zaútočily s podporou Afriky, naše armáda by nejspíš nebyla dost silná na to, aby je zadržela. Tentokrát by mohly vyhrát. Tebe poslechne. Zavřela jsem oči a sklonila hlavu. Nechtěla jsem to přiznávat, ale věděla jsem, že Anden má pravdu.

A tak jsem udělala, co po mně chtěl. Zavolala jsem Dayovi a poprosila ho, aby přijel do hlavního města. Jen při pomyšlení, že se s ním zase uvidím, mi buší srdce, těžce zkoušené tím, jak dokonale za posledních pár měsíců zmizel z mého života. Je to už tak dávno, co jsme spolu mluvili... a takhle se znovu sejdeme? Co si o mně teď bude myslet?

Co si bude myslet o Republice, až se dozví, co chce udělat s jeho malým bratříčkem?

12:01

DENVERSKÝ FEDERÁLNÍ SOUD

22 °C UVNITŘ

ŠEST HODIN PŘED BANKETEM, KDE SE SETKÁM S DAVEM

289 DNÍ A 12 HODIN PO METIASOVĚ SMRTI

Dnes stojí před soudem Thomas a velitelka Jamesonová.

Už mě ty soudy opravdu unavují. Za poslední čtyři měsíce stanulo v téhle soudní síni na tucet bývalých senátorů. Byli souzeni a odsouzeni za účast na pokusu o Andenovo zavraždění -o atentát, který jsme s Dayem jen tak tak dokázali zmařit. Všichni už byli popraveni. Břitva byl popraven mezi prvními. Někdy mám pocit, že se řady obviněných rozrůstají každý týden.

Ale dnešní přelíčení je jiné. Vím přesně, kdo bude dnes souzen... a taky vím za co.

Sedím na balkóně, ze kterého je dobrý výhled na kulaté pódium uprostřed soudní síně, ale nedokážu se přinutit, abych seděla klidně. Pořád se na křesle vrtím a netrpělivě klepu nohou o sloupek zábradlí. Křeslo je ze syntetického dubu, potažené hebkým šarlatovým sametem, ale já se v něm nějak nedokážu pohodlně usadit. Abych se uklidnila a zabavila ruce, snažím se ze čtyř narovnaných kancelářských svorek splést prstýnek. Za mnou stojí na stráži dva vojáci. Kolem ústředního pódia dole v sále sedí ve třech soustředných kruzích všech šestadvacet senátorů. Všichni na sobě mají své šarlatově-černé pláště s nablýskanými stříbrnými epoletami a jejich hlasy se rozléhají až pod klenutým stropem. Neznějí nijak zvlášť vzrušeně, jako kdyby se dnes mělo jednat spíš o obchodních smlouvách než o lidských osudech. Zrádce z jejich řad, které Anden tvrdě potrestal, už nahradily nové tváře. Jen já jsem tady ve své černo-zlaté uniformě jako pěst na oko, protože v šarlatových pláštích je oděno i všech sedmdesát šest přítomných vojáků - po dvou pro každého senátora, po dvou pro mě a pro ostatní kandidátky na post princepse, čtyři pro Andena a čtrnáct dalších rozmístěných u všech vstupů do sálu (což znamená, že obžalovaní - Thomas a velitelka Jamesonová - jsou považováni za nebezpečné zločince, kteří by se mohli pokusit někoho z přítomných napadnout).

Nejsem senátorka, pochopitelně. Jsem kandidátka na princepse, a jako taková bych měla být i vnímána.

Jen dva další lidé v sále mají stejnou černo-zlatou uniformu jako já. Po očku se zadívám na sousední balkóny. Poté, co mě Anden vybral, abych se začala připravovat na post princepse, na něj Kongres tlačil, aby si zvolil ještě další kandidáty. Nakonec není možné, aby se na pozici předsedy Senátu připravoval jen jediný kandidát, zvlášť když tím kandidátem je šestnáctiletá holka, která nemá ani špetku politické zkušenosti. A tak Anden souhlasil. Vybral si dva další kandidáty, kteří už oba byli senátory. Jedním z nich je Mariana Dupreeová. Zadívám se na ni, na její chladnou, přísnou tvář a hrdě zdvižený nos. Je jí sedmatřicet a senátorkou je už deset let. Nenávidí mě od první chvíle, kdy mě spatřila. Otočím se na druhou stranu a podívám se na balkón, kde sedí můj druhý konkurent, Serge Carmichael. Roztržitý dvaatřicetiletý senátor a skvělý politický mozek, který mi okamžitě dal najevo, že mým mládím a nezkušeností upřímně pohrdá.

Serge a Mariana. Dva rivalové, se kterými se mám poprat o titul princepse. Cítím se vyčerpaná, jen na to pomyslím.

Na balkóně na opačném konci sálu sedí Anden. Je obklopen svou tělesnou stráží, tváří se odměřeně a zrovna něco probírá s jedním ze zřízenců. Má na sobě slušivý šedý vojenský plášť se stříbrnými knoflíčky, stříbrnými nárameníky a stříbrnými insigniemi na límci. Občas se zadívá na vězně, stojící uprostřed sálu. Chvíli ho pozoruju a obdivuju, jak dokáže působit tak klidným a vyrovnaným dojmem.

Thomas a velitelka Jamesonová čekají na trest za zločin vlastizrady.

Thomas je upravený ještě pečlivěji než obvykle - je-li to vůbec možné. Vlasy má ulíznuté dozadu a boty se mu lesknou tak, jako by na každou vyplácal celou tubu leštidla. Stojí v pozoru uprostřed kruhu a zírá před sebe s takovou netečností, že by na něj každý velitel Republiky byl hrdý. Co se mu asi tak honí hlavou? Myslí na tu temnou uličku, ve které zavraždil mého bratra? Myslí na tu spoustu rozhovorů, které s Metiasem vedli, na okamžiky, kdy ho nechal, aby mu otevřel své nitro? Anebo na tu osudovou noc, kdy se rozhodl, že Metiase raději zradí, než aby mu pomohl?

Velitelka Jamesonová vypadá na rozdíl od něj trochu neupraveně. Své chladné, bezcitné oči upírá na mě. Dívá se na mě už dvanáct minut, aniž by hnula brvou. Já jí ten pohled chvílemi oplácím, snažím se v jejích očích najít aspoň náznak nějaké duše, ale nevidím tam nic než ledovou nenávist a naprostou absenci svědomí.

Odvrátím se, párkrát se zhluboka nadechnu a snažím se myslet na něco jiného. Moje myšlenky znovu zabloudí k Dayovi.

Je to už 241 dní, co mě navštívil v mém bytě a rozloučil se se mnou. Někdy toužím po tom, aby se vrátil, aby mě objal a znovu mě políbil tak, jako to udělal ten poslední večer, ale pak si to zase rozmyslím a beru své přání zpět. Je to zbytečné. Jen mi to připomíná, o co všechno jsem přišla, tak jako sedět tady a dívat se na lidi, kteří mi vyvraždili rodinu, mi připomíná všechno, co jsem dřív mívala; a připomíná mi to i mou vlastní vinu, i všechno to, co míval Day a o co jsem ho připravila já.

Kromě toho už mě Day nejspíš nikdy nebude chtít políbit. Ne po tom, co zjistí, proč jsem ho žádala, aby přiletěl do Denveru.

Teď se mým směrem dívá i Anden. Když zachytím jeho pohled, krátce přikývne, odejde ze svého balkónu a o minutu později se objeví ve dveřích za mými zády. Vstanu, zatímco vojáci předpisově zasalutují. Anden jen mávne rukou a řekne: „Posaď se, prosím.“ Když znovu usednu, skloní se ke mně a zeptá se: „Jak to snášíš, June?“

Mám co dělat, abych se nečervenala. Po osmi měsících, kdy se z mého života nadobro vytratil Day, se na Andena usmívám, raduju se z toho, jakou mi věnuje pozornost, a někdy o ni dokonce usiluju. „Jde to, děkuju. Už dlouho jsem se na tenhle den těšila.“

„Pochopitelně,“ přikývne Anden. „Neboj se, nepotrvá dlouho a tihle dva z tvého života navždy zmizí.“ Stiskne mé rameno, jako by mě o tom chtěl ujistit, a pak zmizí stejně rychle, jako přišel. O chvíli později se zase objeví na svém balkóně.

Zvednu hlavu a marně se pokouším vzbuzovat zdání statečnosti, přestože vím, že velitelka Jamesonová na mě určitě pořád upírá své ledové oči. Jak senátoři jeden po druhém vstávají, aby nahlas vynesli svůj verdikt, zadržuju dech a snažím se z hlavy vymazat každičkou vzpomínku na to, jak mě tahle žena stíhala svým jedovatým pohledem. Zdá se mi, že hlasování trvá celou věčnost, ačkoli každý ze senátorů se očividně snaží co nejrychleji ze sebe vyklopit to, co podle jejich názoru Elektor bude chtít slyšet. Nikdo nemá odvahu riskovat, že by vzbudil Andenovu nelibost - ne po tom, kolik lidí tu bylo odsouzeno a popraveno. Než přijde řada na mě, mám úplně sucho v krku. Párkrát polknu a pak promluvím.

„Vinna,“ řeknu jasně a nahlas.

Serge a Mariana hlasují po mně. Následuje další kolo hlasování o Thomasovi a pak je po všem. O tři minuty později přiběhne do Andenovy lóže jakýsi muž (holohlavý, s kulatou vrásčitou tváří a šarlatovým hávem až na zem, který si přidržuje levou rukou) a spěšně se mu ukloní. Anden se k němu nakloní a ten muž mu něco šeptá do ucha. Pozoruju jejich rozhovor s tichým zájmem a snažím se podle gestikulace odhadnout konečný verdikt. Po krátkém zvažování Anden i posel přikývnou. Posel se pak otočí a osloví celé shromáždění.

„Nyní bude vynesen rozsudek nad kapitánem Thomasem Alexandrem Bryantem a velitelkou Natashou Jamesonovou z losangeleské městské hlídky osm. Povstaňte a vyslechněte rozhodnutí jeho výsosti Elektora!“

Senátoři i my povstaneme za šelestění plášťů a uniforem, zatímco velitelka Jamesonová se jen otočí k Andenovi s výrazem naprostého opovržení. Thomas se postaví do pozoru a zasalutuje Elektorovi. Nehnutě čeká, dokud se Anden nepostaví a nezaloží ruce za zády. Zavládne chvilka ticha, jak všichni očekáváme konečný verdikt, jediný hlas, na kterém opravdu záleží. Bojuju s nutkáním si v hrobovém tichu odkašlat. Těkám očima po ostatních dvou kandidátech na post princepse, což poslední dobou dělám celkem často. Mariana se spokojeně mračí, Serge vypadá, jako by ho celé tohle zasedání spíš nudilo. Jednou rukou pevně stisknu prstýnek z drátků, přestože cítím, jak se mi ostré konce zarývají do dlaně.

„Senátoři Republiky přednesli své osobní názory,“ oznamuje Anden celé soudní síni a jeho hlas se po ní majestátně rozléhá. Zaráží mě, jak může znít tak jemně a zároveň být tak plný přirozené autority. „Vzal jsem jejich rozhodnutí v úvahu a nyní přednesu své vlastní.“ Anden se odmlčí a zadívá se dolů pod sebe, na oba obžalované. Thomas pořád salutuje a upřeně zírá do prázdnoty přímo před sebou. „Kapitáne Thomasi Alexandre Bryante z losangeleské městské hlídky osm, Americká republika vás shledává vinným... “

V místnosti panuje hrobové ticho. Mám co dělat, abych nezapomínala dýchat. Mysli na něco. Na cokoli. Co třeba učebnice politologie, kterou jsem tenhle týden četla? Zkusím si vybavit něco z toho, co jsem se naučila, ale najednou mám v hlavě úplně prázdno. To se mi běžně nestává.

„... z vraždy kapitána Metiase Iparise v noci z třicátého listopadu - ze svévolné a protiprávní popravy Grace Wingové - ze zastřelení dvanácti demonstrantů na náměstí Batalla dne.“

Jeho hlas zvolna prostupuje vírem myšlenek, které se mi honí hlavou. Opřu se o křeslo, dlouze vydechnu a snažím se, abych se udržela na nohou. Vinen. Thomas byl shledán vinným z vraždy mého bratra a Dayovy matky. Ruce se mi třesou.

„... a odsuzuje vás k trestu smrti zastřelením, který bude vykonán za dva dny, v pět hodin odpoledne. Velitelko Natasho Jamesonová z losangeleské městské hlídky osm, Americká republika vás shledává vinnou... “

Andenův hlas už ke mně doléhá jen z dálky, stěží rozeznatelný. Všechno kolem jako by se zpomalilo, jako bych žila příliš rychle a nechávala svět za sebou.

Před necelým rokem jsem před velitelstvím sektoru Batalla přihlížela tomu, jak úplně jiný soudní tribunál před zraky obrovského zástupu lidí vynáší stejný rozsudek nad Dayem. Dnes je Day naživu a v celé Republice je známou osobností. Znovu otevřu oči. Velitelka Jamesonová se tiše mračí, zatímco Anden předčítá její rozsudek smrti. Thomasova tvář je jako z kamene. Je jako z kamene? Je ode mě příliš daleko, ale zdá se, jako by svraštil obočí a nasadil tragický výraz. Měla bych z toho mít dobrý pocit, připomínám si. Oba bychom se s Dayem měli radovat. Thomas zabil Metiase. Chladnokrevně zastřelil Dayovu matku, aniž by na vteřinu zaváhal.

Ale soudní síň kolem mě mizí a já najednou vidím jen vzpomínky na Thomase coby teenagera, se kterým jsme spolu s Metiasem chodívali na večeři. Vzpomínám si, jak mi hrdě ukazoval první služební zbraň, kterou dostal. Dokonce si vzpomínám, jak mě Metias vzal s sebou na cvičení, když jsem se ve dvanácti letech dostala na Drakeovu univerzitu a měla za sebou asi čtrnáct dní studia. Tehdy ještě všechno bylo tak jednoduché a nevinné. Metias mě odpoledne vyzvedl před školou a vyrazili jsme do sektoru Tanagashi, kde jeho oddíl procházel pravidelným výcvikem. Pořád si vzpomínám, jak tehdy pálilo slunce, jak se Metiasovi ve větru vlnil černý plášť, jak se blýskaly jeho stříbrné nárameníky a jeho boty klapaly na betonové ploše cvičiště. Posadila jsem se na lavičku trochu stranou, otevřela si počítač a předstírala jsem, že se učím. Metias mezitím nechal nastoupit svou jednotku. Zastavil se před každým vojákem a vypichoval jednotlivé nedostatky jejich vzhledu.

„Kadetko Rinová!“ štěkl na jednu z nich a ta málem vyskočila do vzduchu, načež s ostudou sklopila hlavu. Metias hůlkou poklepal na jediný odznak na její uniformě. „Kdybych svou hodnost nosil tak ledabyle jako vy, velitelka Jamesonová by mě o ni při první příležitosti připravila! Chcete si snad hledat místo u jiné hlídky?“

„Ne, pane,“ vypravila ze sebe kadetka.

Metias založil ruce za záda a pokračoval dál podél nastoupené jednotky. Dalším třem vojákům vyčetl různé nedostatky, a pak se dostal k Thomasovi, který stál v pozoru na konci řady. Metias si ho prohlédl přísným, pozorným pohledem, ale Thomasova uniforma byla samozřejmě naprosto předpisová - ani jediná nitka neodstávala, všechny odznaky a knoflíky byly nablýskané a boty měl tak naleštěné, že bych se v nich nejspíš viděla jako v zrcadle. Dlouhá chvíle ticha. Odložila jsem počítač a předklonila se, abych na ně lépe viděla. Nakonec bratr přikývl. „Výborně, vojáku!“ řekl Thomasovi. „Držte se takhle dál, a já se postarám, aby vás velitelka Jamesonová do konce roku povýšila.“

Thomasův výraz se ani v nejmenším nezměnil, jenom po vší té chvále hrdě zvedl bradu. „Děkuji, pane,“ odpověděl. Metias na něm ještě chvíli spočinu pohledem a pak pokračoval dál.

Když dokončil inspekci jednotky, postavil se můj bratr znovu čelem k seřazeným vojákům a zahřímal: „Tak tohle bylo opravdu velké zklamání! Nyní jste v mém oddílu, ale to taky znamená, že jste v hlídce velitelky Jamesonové. A ta od vás bude očekávat maximální výkon, takže by žádnému z vás neuškodilo, kdyby se konečně začal trochu snažit. Rozumíte?“

Zástup vojáků jako jeden muž zasalutoval a vykřikl: „Ano, pane!“

Metias se znovu zahleděl na Thomase a já v bratrově tváři spatřila úctu, dokonce i obdiv. „Kdybyste všichni dbali detailů tak pečlivě jako tady kadet Bryant, byli bychom tou nejlepší hlídkou v celé zemi. Ať je vám všem zářným příkladem!“ zahřímal a všem svým svěřencům zasalutoval. „Ať žije Republika!“ Kadeti mu jednohlasně odpověděli.

Vzpomínka se v mých myšlenkách pomalu ztrácí a Metiasův hlas se mění v šepot duchů, který mě vyčerpává a probouzí ve mně lítost Metias mnohdy mluvil o Thomasově obsesivní snaze stát se dokonalým vojákem. Vzpomínám si, jak bezvýhradně byl oddán velitelce Jamesonové, jakkoli se zdá, že by dnes se stejnou ochotou sloužil i svému novému Elektorovi. A pak si vzpomenu, jak jsme proti sobě seděli ve výslechové místnosti - jak se Thomas tvářil právě tak horlivě. Kam se poděl ten stydlivý chlapec z chudinského sektoru, který s Metiasem denně trénoval? Mé představy najednou vyplaví proudy slz a já si rychle musím protřít oči.

Mohla bych projevit soucit. Mohla bych Andena požádat, aby ušetřil jeho život, aby změnil trest na doživotí a dal mu šanci se ve vězení přece jen polepšit. Ale místo toho stojím jako solný sloup, se rty pevně přitisknutými k sobě a se srdcem jako z kamene. Vím, že Metias by na mém místě byl shovívavější.

Ale já nikdy nebyla tak dobrý člověk jako můj bratr.

„Tímto je soud s kapitánem Thomasem Alexanderem Bryantem a velitelkou Natashou Jamesonovou uzavřen,“ skončí Anden. Pak pokyne rukou Thomasovi a krátce mu pokývne hlavou. „Kapitáne, chcete se k rozsudku nějak vyjádřit?“

Thomas sebou ani nehne, nedá na své tváři znát ani ten nejmenší náznak hněvu nebo lítosti. Nespouštím z něj oči. Teprve po chvíli zvedá zrak k místu, kde stojí Anden, a následně se hluboce uklání. „Můj velkolepý Elektore,“ začne jasným, neochvějným hlasem, „zneuctil jsem Republiku tím, že jsem se choval způsobem, který vás zklamal a rozhněval. Pokorně přijímám svůj trest.“ Narovná se, znovu zasalutuje a vykřikne: „Ať žije Republika!“

Pak, zatímco senátoři jasně dávají najevo svůj souhlas s Andenovým konečným rozsudkem, se zadívá na mě. Na okamžik se naše pohledy střetnou. Já rychle sklopím oči. Po dlouhé přestávce se na něj zadívám, ale to už zas upřeně hledí přímo před sebe.

Anden se zadívá na velitelku Jamesonovou. „Velitelko,“ osloví ji a pokyne jí rukou v rukavici - vypadá to jako gesto hodné králů. „Chcete se k rozsudku nějak vyjádřit?“

Dívá se na mladého Elektora, aniž by hnula brvou. Její oči jsou jako rampouchy, ledové a neústupné. Po dlouhém mlčení nakonec přikývne. „Ano, Elektore,“ ozve se její příkrý, posměšný hlas, zcela nesrovnatelný s tím, jak reagoval Thomas. Senátoři a vojáci si rozrušeně začnou šeptat mezi sebou, ale Anden je zdviženou rukou všechny umlčí. „Mám pro vás pár slov,“ pokračuje velitelka. „Nebyla jsem tou první, jež zadoufala ve vaši smrt, a nebudu ani tou poslední. Jste Elektorem, ale pořád jste jenom malý chlapec. Ani sám nevíte, kým vlastně jste.“ Zlověstně po něm blýskne očima... a pak se usměje. „Ale já to vím. Zažila jsem toho mnohem víc než vy. Pouštěla jsem žilou vězňům dvakrát starším, než jste vy. Zabíjela jsem muže dvakrát silnější nežli vy a nechávala v žaláři úpět vězně dvakrát odvážnější nežli vy. Myslíte si, že se stanete spasitelem téhle země, že? Ale já vím, jak to všechno dopadne. Jste synem svého otce - a jablko nikdy nepadá daleko od stromu. On selhal, a stejně tak selžete i vy.“ Po tváři se jí rozlévá úsměv, ale oči má pořád stejně pichlavé. „Tahle země se zhroutí jako domeček z karet, pokud zůstanete u kormidla, a já se vám z pekla budu už jenom smát.“

Anden na sobě nenechá nic znát. Oči má jasné, bez nejmenší známky strachu, a můj pohled teď přitahuje tak, jako ptáka láká modrá obloha. Chladně snáší její pohled. „Tím je dnešní soud uzavřen,“ prohlásí a jeho hlas se rozléhá po celém sále. „Velitelko, šetřete si své výhrůžky pro popravčí četu.“ Založí ruce za zády a kývne na vojáky. „Odveďte mi je z očí.“

Nechápu, jak se Anden dokáže ubránit strachu v přítomnosti velitelky Jamesonové. Závidím mu to. Sama totiž, když vidím, jak ji vojáci odvádějí, necítím nic jiného než hluboký, mrazivý strach. Jako by s námi ještě neskončila. Jako by nám chtěla naznačit, abychom si na ni dávali pozor.

Day

Ráno před narychlo svolaným banketem přistáváme na letišti v Denveru. Docela mě baví, jak tomu teď říkají — nouzový banket. Pod slovem banket si pořád nedokážu představit nic jiného než hostinu, a tak nechápu, jak by cokoli nouzového mohlo být vhodnou příležitostí pro spořádání hromady jídla — i když je to u příležitosti Dne nezávislosti. Takhle tedy senátoři řeší různé krize? Tím, že si nacpou panděra?

Ubytujeme se s Edenem ve vládním apartmá a Eden usíná, unavený z toho, jak brzy ráno jsme museli vstávat. Nechám ho odpočívat pod dozorem Lucy a vyrazím na setkání s asistentem, který mě má připravit na to, co se večer bude dít.

„Jestli za ním kdokoli přijde,“ šeptám Lucy, abych Edena neprobudil, „zavolejte mi. Kdyby kdokoli chtěl...“

Lucy už je zvyklá na mou paranoiu, a tak jen mávne rukou, aby mě uklidnila. „Uklidněte se, pane Wingu,“ řekne tiše. „Dokud budete pryč, nikoho k Edenovi nepustím. Slibuju. A kdyby se cokoli dělo, hned vám dám vědět.“

Přikývnu. Ale stejně se přistihnu, že se na Edena dívám s takovou úzkostí, jako bych se bál, že mi zmizí před očima. „Děkuju.“

Na to, abych se mohl zúčastnit takové honosné události, se musím honosně obléknout, a abych se honosně oblékl, přidělili mi dceru jednoho senátora, která mě provede po centru města a navštíví se mnou vybrané obchody. Setkáme se přímo ve městě, ale už z dálky je jasné, kdo to je — má na sobě stylovou uniformu a černé vlasy má pevně svázané do úhledného copu. Když si mě všimne, usměje se na mě. Všimnu si, jak si mě prohlíží od hlavy k patě, jako by v duchu už kritizovala, jak vypadám. „Ty musíš být Day,“ řekne a podá mi ruku. „Já jsem Faline Fedelmová a Elektor mě pověřil, abych tě tady provedla.“ Pak se odmlčí a s pozdviženým obočím se znovu zadívá na to, co mám na sobě. „Koukám, že budeme mít docela dost práce.“

Sám se podívám na své oblečení. Kalhoty zastrčené do okopaných bot, pomačkané tričko s límečkem a starý šátek. Dokud jsem žil na ulicích, považoval jsem to za luxus. „Tak to rád slyším,“ řeknu sarkasticky, ale Faline se jen zasměje a zavěsí se do mě.

Cestou k obchodům specializovaným na slavnostní oděvy pro vládní hodnostáře se dívám po lidech, které míjíme. Všichni jsou dobře oblečení, očividně z vyšší třídy. Mineme trojici studentů, kteří se něčemu smějí — všichni jsou v uniformách a na nohou mají dokonale vyleštěné boty. Když zajdeme za roh a zamíříme k jednomu z obchodů, uvědomím si, že po celé ulici stojí vojáci na stráži. Hodně vojáků.

„To tady vždycky bývá tolik stráží?“ zeptám se Faline.

Jen pokrčí rameny a zkusmo mi na prsa přiloží první oblek, který vzala ze stojanu, ale v jejích očích se zračí nervozita. „Ne,“ odpoví po chvilce, „vlastně ne. Ale určitě se neděje nic, kvůli čemu bysme si měli lámat hlavu.“

Dál se neptám, ale na klidu mi to nepřidává. V Denveru se posilují hlídky. June mi neřekla, proč je najednou tak strašně důležité, abych právě já přijel na tenhle banket — až tak důležité, že mi osobně zavolala poté, co se celé měsíce neozvala. Co by zrovna po mně mohla chtít? Co po mně tentokrát chce Republika?

Pokud by opravdu měla začít další válka, pak by možná bylo na čase dostat Edena za hranice. Teď už na to konec konců máme prostředky. Ani nevím, proč tu pořád zůstáváme.

O pár hodin později, když už slunce zapadlo a po celém městě třaskají ohňostroje na oslavu Elektorových narozenin, nastoupím do džípu, který mě odveze z našeho apartmá do Colburn Hall. Cestou pozoruju dění na ulicích. Všude je spousta lidí, dnes večer svátečně oděných do rudé se zlatými ozdobami a znaky Republiky na hřbetech bílých rukavic nebo na rukávech vojenských kabátů. Zajímalo by mě, kolik z nich by souhlasilo s nápisem On je naší nadějí, a kolik z nich by se spíš postavilo pod graffiti Elektor je zrádce. Mezi lidmi procházejí vojenské hlídky. Na všech JumboTronech září obrovské znaky Republiky, které střídají záběry ze slavností, probíhajících právě v Colburn Hall. Musím Andenovi připočíst k dobru, že z vysílání v poslední době vymizela téměř všechna propaganda. Ale pořád nedávají žádné zprávy ze zahraničí. Člověk prostě nemůže chtít zázraky.

Než dojedeme ke dlážděným schodům, vedoucím ke vchodu do Colburn Hall, promění se ulice ve směsici oslav, davů lidí a zamračených vojenských hlídek. Když vystoupím z džípu, lidé začnou hlasitě jásat. Mrazí mě z toho až do morku kostí, ale přemůžu se a rozpačitě jim zamávám.

U paty schodiště na mě čeká Faline. Tentokrát na sobě má zlaté šaty a zlatými stíny se třpytí i její oči. Jeden druhému se ukloníme a pak společně vyrazíme nahoru. Ostatní hosté se před námi uctivě rozestupují. „Vypadáš dobře,“ pochválí mě Faline. „Někdo určitě bude mít radost, že tě uvidí.“

„Myslím, že Elektor ze mě tak nadšený nebude.“

Ohlédne se přes rameno a usměje se na mě. „Nemluvím o Elektorovi.“

Srdce mi poskočí.

Procházíme uličkou mezi jásajícími zástupy lidí, ale já raději zakloním hlavu a zadívám se na rafinovanou krásu Colburn Hall. Všechno se třpytí. Každý sloup na průčelí obří stavby zdobí šarlatová vlajka se znakem Republiky a přímo nad vchodem visí největší portrét, jaký jsem kdy viděl. Anden v nadživotní velikosti. Faline mě vede dovnitř. Procházíme mezi hloučky senátorů a dalších vybraných hostů, kteří spolu rozmlouvají a společně se smějí, jako by celá země klapala jako hodinky. Ale za jejich rozesmátými tvářemi pozoruju skrývanou nervozitu, těkající pohledy a nakrčená obočí. I oni si určitě všimli neobvyklého množství vojáků v ulicích. Chvíli se snažím napodobovat jejich styl chůze a držení těla, ale když vidím, že si toho Faline všimla, rychle s tím přestanu.

Dlouhé minuty procházíme skvostným, vzdušným hlavním sálem Colburn Hall, jako bychom byli trosečníky v moři politiků. Střapce na mých epoletách při každém kroku cinkají. Hledám ji, ačkoli nemám ani zdání, co bych řekl, až — kdybych — ji tu potkal. Jak bych ji v té záplavě přepychu vůbec mohl najít? Kamkoli pohlédnu, vidím jen změť barevných uniforem a večerních rób, fontán a klavírů, číšníků s podnosy plnými vysokých skleniček šampaňského a falešných úsměvů, za kterými lidé skrývají, co opravdu cítí. Najednou mě jímá záchvat klaustrofobie.

Kde to jsem? Co tady sakra dělám?

A jako na povel — právě ve chvíli, kdy si v duchu položím tuhle otázku — ji najednou vidím. Mé oči v tom davu aristokratů, kteří mi splývají do jednoho rozmazaného chumlu, nějak zachytí její siluetu. Zarazím se. June. Hluk kolem mě se promění v tlumený, nezajímavý šum a veškerá moje pozornost najednou patří dívce, o které jsem si myslel, že se s ní dokážu setkat tváří v tvář.

Má na sobě dlouhé šarlatové šaty a husté vlasy má vyčesané nahoru a sepnuté třpytivými sponami. Je to nejkrásnější žena, jakou jsem kdy viděl, zdaleka nejkrásnější v celé téhle velké síni. Zdá se mi, že za těch osm měsíců, co jsme se neviděli, o trochu vyrostla, a držením těla — vypjatými rameny a štíhlou labutí šíjí — vytváří dojem, že je dokonalá.

Téměř dokonalá. Když se na ni pozorněji zadívám, všimnu si něčeho, co mě zamrzí. Je na ní vidět, že se chová rezervovaně, odtažitě a možná i trochu nejistě. Ne jako ta June, kterou jsem znával. Najednou si uvědomím, že úplně mimoděk směřuju své i Falininy kroky jejím směrem. Ale hned se zase zastavím, protože jak se lidé mezi námi rozestupují, všimnu si i muže, který stojí po jejím boku.

Je to Anden. Samozřejmě, vůbec by mě to nemělo překvapovat. Všímám si, jak se v davu kolem něj pár skvostně oblečených dívek marně pokouší upoutat jeho pozornost, ale zdá se, že on má oči jenom pro June. Dívám se, jak se k ní sklání a cosi jí šeptá do ucha, a potom pokračuje v rozhovoru s ní a několika dalšími lidmi.

Mlčky se odvrátím, ale Faline si hned všimne toho, jak se mé chování změnilo. „Jsi v pořádku?“ zeptá se.

Pokusím se o uklidňující úsměv. „Jasně. Neboj se.“ V té záplavě aristokratů, kteří překypují tučnými konty a vytříbenými manýry, si připadám čím dál víc nesvůj. Je úplně jedno, kolik peněz mi Republika kdy nabídne; pořád zůstanu tím chudým klukem z ulice, který nemá nic.

A málem bych zapomněl: Ten chudý kluk z ulice rozhodně není vhodným partnerem pro budoucí předsedkyni Senátu.

June

19:35

COLBURN HALL, HLAVNI SÁL

20 °C UVNITŘ

Zdá se mi, že jsem v davu zahlédla Daye. Záblesk světlých, skoro bílých vlasů, jeden letmý pohled jasně modrých očí. Najednou zapomínám na to, o čem se bavíme s Andenem a ostatními kandidáty na post princepse, a natahuju krk, abych líp viděla... ale je pryč, pokud tam vůbec někdy byl. Zklamaně se otáčím zpátky k ostatním a věnuju jim nacvičený úsměv. Ukáže se tu dnes večer? Kdyby z nějakého důvodu odmítl nastoupit do soukromého letadla, určitě bychom se to s Andenem už dávno dozvěděli. Ale tehdy v noci zněl na dálku tak odtažitě, že se možná opravdu rozhodl nedorazit. Možná mě teď, když jsme oba měli dost času si všechno pořádně promyslet, začal nenávidět. Zatímco druzí dva kandidáti se poslušně smějí Andenovým vtipům, nejistě pátrám v davu kolem nás.

Něco mi říká, že Day se tady dnes ukáže. Ale já nejsem zrovna člověk, který by se spoléhal na vnitřní pocity. Nejistě si sahám po účesu a kontroluju, že spony posázené drahokamy jsou stále na místech. Není to nic příjemného, ale když mi je můj kadeřník vsazoval do účesu, sám tiše vzdychal, jak krásně ladí s mými tmavými vlasy, takže jsem usoudila, že stojí za to si je nechat. Ani nevím, proč jsem se zrovna na dnešní večer chtěla tak vyparádit. Snad proto, že slavíme Den nezávislosti, což je opravdu velký svátek.

„Slečna Iparisová je právě tak zralá, jak jsme od ní všichni čekali,“ říká Anden senátorům a usmívá se na mě. Tahle spokojenost je pochopitelně jen předstíraná. Strávila jsem s Elektorem už dost času na to, abych poznala, kdy je nervózní, a zrovna dnes večer se nervozita projevuje v každém jeho gestu. Já sama jsem taky nervózní. Už za měsíc by nad městy Republiky mohly vlát vlajky Kolonií. „Její školitelé říkají, že nepamatují žádného jiného studenta, který by tak rychle vstřebával všechny učební texty.“

„Děkuji, Elektore,“ odpovím automaticky, když slyším, že mě za něco chválí. Senátoři se povinně zasmějí, ale pod jejich grimasami cítím nenávist, kterou vůči mně - vůči obyčejné holce, kterou si Elektor vybral, aby se jednoho dne stala jejich představenou - dlouhodobě cítí. Mariana diplomaticky, byť trochu rozpačitě přikývne, ale Serge dává jasně najevo, že se mu nelíbí, jak okatě mi před nimi dvěma dává Anden přednost. Ale já si jeho nevraživého pohledu nevšímám. Dřív jsem se kvůli takovým pohledům trápila, ale dnes už pro mě jsou jenom otravnou součástí všedního života.

„Výborně!“ Senátor Tanaka z Kalifornie si urovná límeček uniformy a podívá se na svou manželku. „To jsou skvělé zprávy, Elektore. Školitelé pochopitelně dobře vědí i to, jak velkou část svých znalostí čerpají senátoři mimo rámec politologických skript, jen díky dlouholeté praxi ve funkci. Jako tady náš drahý senátor Carmichael.“ Důležitě se ukloní směrem, kde stojí Serge, a ten se hned nafoukne.

Anden jen mávne rukou. „Samozřejmě,“ odpoví. „Všeho zavčasu, senátore.“

Mariana, která stojí hned vedle mě, si tiše povzdychne a pak pokývne hlavou směrem k Sergeovi. „Jestli na něj ještě chvíli budeš takhle zírat, dost možná, že se mu ta hlava zazelená a rozkvete,“ zamumlá jízlivě.

Usměju se.

Změníme téma a oni se začnou bavit o tom, jak teď, když zrušili Zkoušku, na školách vybírat vynikající studenty. Politické řeči mě začínají unavovat. Znovu se zadívám do davu, jestli někde nezahlédnu Daye. Po chvilce hledání položím Andenovi ruku na paži a zašeptám mu: „Omluv mě. Hned se vrátím.“ Mlčky přikývne. Když se otočím a mizím v davu, cítím na sobě jeho pohled.

Několik minut se proplétám davem a zdravím se se senátory a jejich rodinami. Kde je Day? Pokouším se zachytit útržky rozhovorů a sledovat, jestli se někde neshlukuje víc lidí. Day je teď celebrita. Jestli už dorazil, muselo to vyvolat pozornost. Chystám se přejít do druhé části sálu, ale v tu chvíli se rozezní reproduktory. Přísaha. S povzdechem se otočím k čelu sálu, kde Anden už zaujal prominentní místo mezi vojáky třímajícími vlajky Republiky.

„Slibuji věrnost vlajce Americké republiky... “

Day. Támhle je.

Stojí asi deset metrů ode mě, trochu natočený zády, takže vidím jen kousek profilu jeho tváře. Vlasy má husté a dokonale rovné a po jeho boku stojí dívka v zářivých zlatých šatech. Když se na něj pořádně podívám, všimnu si, že se jeho rty vůbec nehýbají. Celou přísahu zarytě mlčí. Znovu se zadívám dopředu, protože sálem zní potlesk a Anden se chystá přednést svůj připravený proslov. Koutkem oka vidím Daye, jak se ohlíží přes rameno. Ruce se mi rozechvějí, když na vteřinu spatřím jeho tvář - už jsem úplně zapomněla na to, jak je krásný, jako by v jeho očích pořád hořelo něco divokého, nezkrotného, svobodného i uprostřed všeho toho řádu a elegance.

Když proslov skončí, zamířím přímo za ním. Má na sobě dokonale padnoucí černý oblek a vojenský plášť. Není náhodou o trochu hubenější? Zdá se mi, že od doby, kdy jsem ho viděla naposledy, má o dobrých pět kilo míň. Nedávno prodělal nějakou nemoc. Jak se k němu blížím, zpozoruje mě a přestane si povídat s tou dívkou, která ho doprovází. Jeho zorničky se trochu rozšíří. Cítím, jak mi rudnou tváře, ale ovládnu se. Tohle bude naše první setkání po měsících a já se před ním nechci nějak shodit.

Zastavím se pár kroků od nich. Zadívám se na jeho doprovod - je to Faline, osmnáctiletá dcera senátora Fedelmy.

Krátce se s ní pozdravím. „Ahoj, June,“ řekne s úsměvem. „Dnes večer ti to opravdu sluší.“

„Tobě taky,“ řeknu a oplatím jí upřímný úsměv, celkem příjemný po všech těch strojených úsměvech, na které jsem si mezi senátory musela zvyknout.

Faline nečeká, až se mezi námi rozhostí trapné ticho - zpozoruje lehký ruměnec na mých tvářích a dvornou poklonou se s námi rozloučí. Najednou zmizí mezi lidmi kolem a my dva s Dayem zůstáváme uprostřed toho davu sami.

Pár vteřin na sebe jenom mlčky zíráme. Pak přeruším mlčení, aby nezačalo být příliš tíživé. „Ahoj,“ řeknu. Dívám se na jeho tvář a v duchu si oživuju každičký její detail. „Ráda tě vidím.“

Day se usměje a ukloní, ale oči nespouští z těch mých. Jak se na mě tak upřeně dívá, srdce mi hned buší o něco rychleji. „Díky za pozvání.“ Je krásné znovu slyšet jeho hlas... Zhluboka se nadechnu a v duchu si připomínám, proč jsem ho sem vlastně

zvala. Jeho oči těkají po mé tváři a po mých šatech - zdá se, že by je chtěl nějak komentovat, ale pak si to rozmyslí a jen tak mávne rukou po sále. „To je opravdu pořádný večírek.“

„Nikdy to není tak zábavné, jak to vypadá,“ odpovím zastřeným hlasem, aby mě nikdo kolem neslyšel. „Mám pocit, že někteří z těch senátorů tady by mohli puknout vzteky, kdyby je někdo donutil bavit se s lidmi, které nemají rádi.“

Tím rýpnutím vyvolávám na Dayových rtech úlevný úsměv. „Jsem rád, že nejsem jediný, kdo se tu necítí nejlíp.“

Anden už zmizel od řečnického pultu a Dayova poznámka mi připomněla, že bych ho měla zanedlouho doprovázet na ten banket. Tou myšlenkou hned vystřízlivím. „Už je čas,“ řeknu a mávnu na Daye, aby mě následoval. „Banketu se zúčastní jen vybraní účastníci. Ty, já, další kandidáti na post princepse a Elektor.“

„Co se děje?“ zeptá se Day, když se ke mně připojí. Zlehka se o mě otře ramenem, což ve mně vyvolá vlnu vzrušení. Snažím se to na sobě nenechat znát. Soustřeď se, June. „Když jsme spolu posledně mluvili, neřekla jsi mi nic konkrétního. Doufám, že jsem mezi všechny ty náfuky z Kongresu přijel z nějakého dobrého důvodu.“

Musím se tiše smát, když ho slyším mluvit o senátorech. „Až tam přijdeme, všechno se dozvíš,“ ujistím ho. „A do té doby se pokus urazit co nejmíň lidí.“ Vedu ho k malé chodbě, vedoucí do Jasperova salónu, diskrétního, mnohem menšího postranního sálu.

„Ale ať už to bude cokoli, asi se mi to nebude líbit, že jo?“ zašeptá mi Day u ucha.

Cítím, jak se ve mně probouzí pocit viny. „Asi ne.“

Usadíme se v uzavřeném salónku (je tu relativně malý obdélníkový stůl z třešňového dřeva se sedmi křesly) a po chvíli se k nám připojí Serge a Mariana. Oba usednou do křesel sousedících s místem vyhrazeným pro Elektora. Já sedím vedle Daye, přesně jak si to Anden přál. Objeví se dva číšníci, kteří obejdou stůl a na každé místo připraví talíře se salátem z melounů a vepřového masa. Serge a Mariana vedou zdvořilostní konverzaci, ale my s Dayem zarytě mlčíme. Čas od času po něm po očku pokukuju. Zkoumavě se dívá na vidličky, lžíce a nože, které má před sebou prostřené. Mračí se, jako by se v nich nevyznal, ale přitom je příliš hrdý, aby požádal o pomoc. Ach, Dayi. Ani nevím, proč mě při tom pohledu bolí u srdce, ani proč jsem z jeho přítomnosti taková nesvá. Už dávno jsem zapomněla, jak se jeho dlouhé řasy třpytí ve světle.

„Na co to je?“ zeptá se šeptem a ukáže na jeden z nožů.

„To je nůž na máslo.“

Day se zamračí a nesouhlasně přejede prstem po tupém, oblém konci. „Tohle,“ zamumlá tiše, „to není žádný nůž.“

I Serge už si všimnul, že je Day v tomhle cizím prostředí dost nesvůj. „Předpokládám, že tam, odkud pocházíš, si na vidličky a nože moc nehrajete?“ utahuje si z něj odměřeně.

Day strne, ale obratem zareaguje. Vezme větší porcovací nůž a začne s ním ledabyle gestikulovat nad stolem. „Tam, odkud pocházím, se staráme spíš o efektivitu,“ odpoví. „Jeden takovýhle nůž bohatě stačí na krájení masa, mazání másla i řezání krků.“

Já samozřejmě vím, že Day v životě nikomu krk nepodřízl -jenže Serge to neví. Přezíravě si odfrkne, ale je vidět, jak jeho tvář bledne. Musím si odkašlat, abych se nerozesmála a neprozradila tak Dayův dokonale předstíraný vážný výraz. Pro někoho, kdo ho vidí prvně v životě, to opravdu muselo znít dost výhružně.

Zároveň si všímám něčeho, co jsem dřív nepostřehla - Day je bledý. Mnohem bledší, než si ho pamatuju. Mé pobavení je to tam. Že by ta nedávná nemoc byla vážnější, než jsem si myslela?

O chvíli později dorazí Anden. Všichni povstaneme, abychom ho pozdravili, a on nám rychle pokyne, abychom si zase sedli. Doprovází ho čtyři vojáci, z nichž jeden za ním zavře dveře, a tím nás odřízne od okolního světa.

„Dayi,“ pozdraví Anden a kývne jeho směrem. Day vypadá, jako by se mu taková pozornost vůbec nezamlouvala, ale odpoví stejně. „Rád tě zase vidím, byť za méně šťastných okolností.“

„Velmi nešťastných,“ přikývne Day. Já si tiše poposednu v křesle a v duchu se snažím představit si trapnější okamžik, ale nic mě nenapadá.

Anden přejde Dayovu poznámku, jako by ji neslyšel. „Dovolte, abych vás informoval o současné situaci,“ řekne a odloží vidličku. „Mírová smlouva s Koloniemi, na které jsme v poslední době pracovali, je teď ohrožena. Na jihu bývalé fronty se po městech Kolonií šíří epidemie.“

Day si založí ruce na prsou a dívá se na zbytek lidí kolem nás s neskrývaným podezřením, ale Anden pokračuje. „Jsou přesvědčeni, že jsme tu epidemii vyvolali my, a pokračování v mírových rozhovorech podmiňují tím, abychom jim předali lék.“ Serge si odkašle, jako by chtěl něco říct, ale Anden zvedne ruku a umlčí ho. Pak pokračuje a informuje nás o podrobnostech - že Kolonie nejprve zaslaly Republice ostře formulovanou depeši, ve které se domáhaly podrobnějších informací o viru, který nyní kosí jejich vojáky, že začaly infikované muže rychle stahovat z fronty a nakonec vzkázaly frontovým generálům, že pokud jim Republika okamžitě nepředá lék, bude to pro ni mít nedozírné následky.

Day to všechno poslouchá, aniž by hnul brvou. Jednou rukou svírá okraj stolu s takovou silou, že mu z toho bělají klouby na prstech. Nejsem si jistá, jestli už uhodl, kam tohle všechno směřuje a jak to souvisí s ním, ale každopádně čeká, dokud Anden neskončí.

Serge se zakloní v křesle a zamračí se. „Jestli si Kolonie chtějí s naší nabídkou míru takhle zahrávat,“ řekne Serge posměšně, „tak budiž. Byli jsme ve válce dost dlouho - a můžeme v tom ještě dlouho pokračovat.“

„Ne, to nemůžeme,“ přeruší ho Mariana. „Ty si vážně myslíš, že Spojené národy se jen tak smíří se zprávou, že mírová jednání zkrachovala?“

„Mají snad Kolonie nějaké důkazy o tom, že jsme tu epidemii zavinili my? Anebo to jsou jen prázdné výhrůžky?“

„Přesně! Jestli si myslí, že se kvůli nim... “

„Pojďme k věci,“ ozve se najednou Day, jehož pohled se pevně upírá na Andena. „Chci vědět, proč jsem tady.“ Nezvyšuje hlas, ale jeho zlověstný tón bohatě stačí k tomu, aby všichni kolem něj zmlkli. Anden mu oplatí stejně nevraživým pohledem a pak se zhluboka nadechne.

„Dayi, jsem přesvědčen, že jde o následek nasazení biologických zbraní, které byly na frontě používány na rozkaz mého otce, a že ta nákaza pochází z krve tvého bratra Edena.“

Day přimhouří oči. „No a?“

Anden jako by se zdráhal pokračovat. „Našlo by se hned několik důvodů, proč jsem tuhle záležitost chtěl probírat bez přítomnosti všech senátorů.“ Nakloní se kupředu, ztiší hlas a zadívá se na Daye očima plnýma úcty. „Nechci teď poslouchat nikoho jiného. Chci si poslechnout, co na to řekneš ty. Ty jsi srdcem národa, Dayi - vždycky jsi jím byl. Obětoval jsi všechno, co jsi měl, abys mu přinesl svobodu.“ Day vedle mě celý strne, ale Anden pokračuje. „Mám strach o lidi. Bojím se o jejich bezpečnost a o to, že bychom je vydali na pospas nepříteli zrovna ve chvíli, kdy se snažíme všechno dát do pořádku.“ Anden ztiší hlas ještě víc. „Potřebuju učinit pár těžkých rozhodnutí.“

Day nadzdvihne obočí. „Jakých rozhodnutí?“

„Kolonie zoufale potřebují lék. Jsou ochotny nás zničit, aby ho získaly. Zničí všechno, na čem mně i tobě záleží. A jedinou možností, jak nějaký lék získat, je umístit Edena dočasně do...“

Day se odsune od stolu a vstane. „Ne,“ řekne pevným, ledově chladným hlasem, ale já už jsem se s ním několikrát pohádala, a tak poznám, že se i přes ten zdánlivý klid uvnitř celý třese vzteky. Otočí se k nám zády a beze slova zamíří ke dveřím.

Serge se začne zvedat, nepochybně proto, aby Daye pokáral za jeho nezdvořilé chování vůči Elektorovi, ale Anden ho jediným přísným pohledem a mávnutím ruky znovu usadí. Pak se zadívá na mě a v jeho očích se zračí tichá prosba. Promluv s ním. Prosím.

Dívám se za Dayem. Má plné právo odmítnout. Má plné právo nás nenávidět za to, že si vůbec dovolujeme ho o něco takového žádat. Ale i tak vstávám od stolu a mířím za ním.

„Dayi, počkej,“ oslovím ho tiše a má vlastní slova ve mně probouzejí bolestivé vzpomínky na to, jak jsme spolu naposledy byli o samotě, jak jsme se loučili.

Vyjdeme na chodbu, která vede do hlavního sálu. Day se neohlédne, ale zdá se mi, že trochu zpomalil, abych ho mohla dohnat. Když ho konečně dostihnu, zhluboka se nadechnu. „Podívej, já vím, že.“

Day si přitiskne prst na rty, umlčí mě a pak mě vezme za ruku. I skrze rukavici je cítit, jak je jeho kůže rozpálená. Ten dotyk - první po dlouhých měsících - je pro mě tak nečekaný, že zapomenu zbytek věty, kterou jsem měla na jazyku. „Pojďme si promluvit mezi čtyřma očima,“ zašeptá.

Nazdařbůh otevře jedny dveře, vejde se mnou dovnitř a zamkne. Automaticky přelétnu místnost očima (soukromá jídelna, zhasnuto, jeden kulatý stůl a dvanáct křesel, všechno přikryté bílými plachtami, a jedno jediné vysoké okno na protější stěně, které dovnitř propouští měsíční světlo). Dayovy vlasy tady dostávají barvu stříbra. Znovu se ke mně otočí čelem a zadívá se mi do očí.

Zdá se mi to, anebo je z našeho krátkého dotyku stejně rozrušený jako já? Najednou mám pocit, jako bych v těch těsných šatech nemohla dýchat, po zádech mi běhá mráz a drahokamy ve vlasech mě tíží. Day se dlouze zadívá na rubínový náhrdelník, který mi visí kolem krku. Dárek od něj na rozloučenou. I ve tmě vidím, jak mu rudnou tváře. „Takže,“ řekne nakonec polohlasně, „tohle je tedy ten důvod, proč jsem tady?“

Přestože v jeho hlase zaznívá hořkost, je taková upřímnost a věcnost po měsících, co jsem poslouchala samé politiky, nečekaně osvěžující. „Kolonie se odmítají bavit o jakémkoli jiném řešení,“ odpovím. „Jsou přesvědčeny, že na ten virus nějaký lék máme, a jediný, kdo by ho v sobě opravdu mohl mít, je Eden. Republika už provádí testy u ostatních bývalých... experimentů... ale zatím bez výsledku.“

Day svěsí ramena, ale pak se znovu narovná a založí si ruce na prsou. „Už provádějí testy,“ zamumlá tiše a zadívá se k oknu plnému měsíční záře. „Promiň, že se nějak nedokážu přimět k tomu, aby se mi to líbilo,“ dodá jízlivě.

Na chvilku zavřu oči. „Nemáme moc času,“ dodám na vysvětlenou. „Každý den, kdy Koloniím odmítáme vyhovět, je situace na frontě napjatější.“

„A co se stane, když jim nic nedáme?“

„Sám víš, co se stane. Vypukne válka.“

V Dayových očích se objeví náznak strachu, ale přesto pokrčí rameny. „Vždyť Republika s Koloniemi válčila celou věčnost. Proč by to teď mělo být jiné?“

„Tentokrát vyhrají,“ zašeptám. „Mají mocného spojence. Vědí, že v době, kdy moc v Republice přechází do rukou nového, mladého Elektora, jsme zranitelnější než kdy jindy. Pokud jim nedáme ten lék, nemáme šanci.“ Přimhouřím oči. „Copak si nevzpomínáš, co jsme viděli, když jsme byli v Koloniích?“

Day se na okamžik odmlčí. Ačkoli nahlas nic neříká, na jeho tváři jasně pozoruju, jak se v něm perou jednotlivé pocity. Nakonec si povzdychne a semkne rty. „Myslíte si, že Republice dovolím, aby Edena znovu zavřela do laboratoře jako pokusného králíka? Jestli tomu Elektor vážně věří, pak to byla úplná ztráta času, když jsem ho na veřejnosti podporoval. Nepomáhal jsem mu proto, aby mě znovu připravil o mého bratra.“

„Je mi to líto,“ řeknu. Nemá smysl snažit se ho přesvědčit, že ani Anden z téhle situace vůbec není nadšený. „Neměl tě o to žádat takhle.“

„To on tě k tomu navedl, viď? A vsadím se, že ses taky zdráhala. Víš, jak to zní.“ V jeho hlase je najednou znát únava. „Věděla jsi, co na to řeknu. Proč jsi mě sem vůbec zvala?“

Zadívám se mu do očí a řeknu to první, co mi přijde na mysl. „Protože jsem tě chtěla vidět. Není to náhodou taky důvod, proč jsi to pozvání přijal?“

Na dlouhou chvíli se odmlčí. Pak se prudce otočí, vjede si rukama do vlasů a tiše si povzdychne. „Tak co si o tom tedy myslíš ty? Řekni mi pravdu. Co bys po mně chtěla ty sama, kdyby na tebe nikdo jiný v téhle zemi nevyvíjel žádný nátlak?“

Odhrnu si vlasy z čela. Musíš být pevná, June. „Já...“ začnu, ale pak zaváhám. Co bych po něm asi chtěla? Logicky souhlasím s Andenovým pohledem. Kdyby Kolonie udělaly to, čím nám vyhrožují, kdyby na nás zaútočily s plnou pomocí světové supervelmoci, pak bude ohroženo tolik nevinných životů, že by se vyplatilo ohrozit jeden život ve snaze tomu zabránit. Prostě neexistovalo lepší řešení. A kromě toho jsme mohli zajistit, že o Edena bude postaráno, jak nejlépe to bude možné, že o něj budou pečovat ti nejlepší lékaři a bude mít všechno pohodlí. Day by se mohl účastnit všech zákroků a procedur - mohl by čtyřiadvacet hodin denně sledovat, co se s Edenem děje. Ale jak to mám vysvětlit chlapci, který přišel o celou rodinu, který už jednou zažil, že z jeho bratra udělali pokusného králíka, který se sám málem stal obětí podobných experimentů? Tohle je ta část, které Anden nerozumí tak dobře jako já. Ačkoli fakta o Dayově minulosti dobře zná, nezná Daye jako takového, neprožil s ním to, co já, a nebyl svědkem všeho jeho utrpení. Tahle otázka je příliš komplikovaná na to, aby se na ni dalo odpovědět jen podle logiky.

Co je hlavní, Anden není schopen zajistit bezpečnost jeho bratra. Vždycky bude ve hře určité riziko, a já vím naprosto jistě, že není nic na světě, kvůli čemu by Day byl ochoten tohle riziko podstoupit.

Day nejspíš poznal, jak sklesle se najednou cítím, protože jeho výraz trochu zjemněl a přistoupil ke mně blíž. Cítím teplo sálající z jeho kůže a najednou sotva popadám dech. „Přijel jsem kvůli tobě,“ řekne tiše. „Nic na světě by mě nepřesvědčilo, jedině to, že jsi mě tady chtěla mít ty. A tvoje přání nemůžu jen tak odmítnout. Řekli mi, že... “ Ztěžka polkne. V jeho očích se zračí dobře známý neklid, který mi nahání strach - vím, že to je směsice touhy, vzpomínky na to, co mezi námi kdysi bylo, a nenávisti vůči sobě samotnému za to, že toužil po dívce, která zničila jeho rodinu. Mám pocit, že i on určitě slyší, jak divoce mi buší srdce. Ale když promluvím, daří se mi udržet hlas klidný a vyrovnaný. „Jsi v pořádku?“ zeptám se ho. „Jsi úplně bledý.“

Jeho pohled ztratí na naléhavosti a ta krátká chvilka intimního spojení mezi námi končí stejně rychle, jako začala. Day si pohrává s obrubou rukavic. Nikdy nechtěl nosit rukavice, vzpomenu si. „Posledních pár týdnů jsem se nějak nemohl zbavit chřipky,“ odpoví a usměje se. „Ale už to je lepší.“ (Očima mírně uhýbá na stranu, poškrábe se na uchu, pohyby rukou jsou trochu prkenné a mezi slovy a úsměvem, který je doprovází, je drobná prodleva.) Nakloním hlavu na stranu a zamračím se na něj.

„Jsi opravdu špatný lhář, Dayi,“ řeknu. „A teď mi pověz, co se ti doopravdy honí hlavou.“

„Nevím, co bych ti řekl,“ odpoví automaticky. Tentokrát sklopí pohled k zemi a ruce si strčí do kapes. „Jestli ti připadám nesvůj, tak proto, že si dělám starosti o Edena. Už skoro rok léčí jeho oči a pořád toho moc nevidí. Doktor říká, že možná bude potřebovat speciální kontaktní čočky, ale ani s nimi se mu zrak nejspíš nevrátí v plném rozsahu.“

Je mi jasné, že to není ten pravý důvod, proč Day vypadá tak zničený, ale on dobře ví, že když do rozhovoru vnese téma Edenovy léčby, vyhne se dalším otázkám. A jestli mi to opravdu nechce říct, nemá smysl ho nutit. Rozpačitě si odkašlu. „To je hrozné,“ zašeptám. „Je mi to moc líto, Dayi. A jak se jinak má?“

Day pokrčí rameny a pak se mezi námi opět rozhostí měsíčním světlem prozářené mlčení. Musím myslet na to, jak jsme spolu naposledy byli sami, jak sevřel mou tvář ve dlaních a jeho slzy se koulely po mých tvářích. Vzpomínám si, jak šeptal Je mi to líto. Teď tu stojíme pouhý metr od sebe a já cítím tu obrovskou dálku, která vzniká tím, když dva lidé stráví tolik času odděleně. Panuje mezi námi stejná nejistota, jako kdybychom byli dva lidé, kteří se právě poprvé setkali.

Day se ke mně nakloní, jako kdyby ho přitahovala nějaká neviditelná síla. Z pohledu na tragický, naléhavý výraz v jeho tváři se mi svírají vnitřnosti. Prosím, nechtěj to po mně, žadoní jeho oči. Prosím, nechtěj po mně, abych se vzdal svého bratra. Udělal bych pro tebe cokoli jiného. Jen tohle ne. „June, já... “ zašeptá, jako by se jeho hlas měl každou chvíli zlomit tou spoustou emocí, které drží pod pokličkou.

Tu větu už nedokončí. Místo toho s povzdychem skloní hlavu. „Nemůžu přistoupit na podmínky tvého Elektora,“ řekne odměřeně. „Nedovolím, aby Republika na mém bratrovi podnikala další lékařské experimenty. Řekni mu, že jsem ochoten s ním spolupracovat na hledání jakéhokoli jiného řešení. Chápu, že se jedná o velmi vážnou situaci - nechci se dočkat toho, aby Republika padla. Rád mu pomůžu hledat nějakou jinou cestu. Ale Edena ať z toho vynechá.“

A tím je náš rozhovor u konce. Day mi kývne na rozloučenou, ještě několik vteřin mě mlčky pozoruje a pak vyrazí ke dveřím. Já se opřu o stěnu, najednou úplně vyčerpaná. Jakmile mě opustil, jako by mě opustila i veškerá moje energie. Všechno kolem slábne, stříbrné měsíční světlo je najednou šedé a fádní. Naposledy se zadívám do jeho bledé tváře, ale on se mi pohledem vyhýbá. Něco se děje, a on mi nechce říct, co to je.

Co mi to uniká?

Otevře dveře. Vteřinu před tím, než opustí místnost, se na jeho tváři objeví přísný výraz. „A ještě Andenovi vyřiď, že jestli se Republika pokusí sebrat mi Edena proti mé vůli, poštvu proti němu lidi a vyvolám revoluci tak rychle, že se ani nestačí leknout.“

Day

Vážně nechápu, že jsem si na své noční můry už dávno nezvykl.

Tentokrát se mi zdá o tom, jak jsme s Edenem v sanfranciské nemocnici. Lékař zkouší Edenovi nasadit nové brýle. Chodíme do nemocnice na kontrolu aspoň jednou týdně, aby mohli sledovat, jak jeho oči pomalu reagují na podávané léky, ale tentokrát je to poprvé, co vidím, že by se lékař na mého bratra povzbudivě usmál. To přece musí být dobré znamení, ne?

Eden se ke mně otočí, zašklebí se a hrdě vypne hruď. Musím se smát. „Tak jak to vypadá?“ zeptá se a pohrává si s nezvykle silnými obroučkami. Jeho oči pořád mají tu zvláštní nachovou barvu a já vidím, jak se na mě marně snaží zaostřit. Očividně už ale rozeznává základní obrysy v prostoru kolem sebe a světlo pronikající do místnosti oknem. Srdce mi poskočí radostí. Pokrok.

„Vypadáš jako jedenáctiletá sova,“ odpovím a rozcuchám mu vlasy na hlavě. On se zasměje a odstrčí mou ruku pryč.

Když spolu sedíme v kanceláři lékaře a čekáme na papírování, pozoruju Edena, jak čile překládá list papíru a vytváří z něj nějaký složitý ornament. Musí se nad svým dílem hrbit, protože jen z blízkosti několika centimetrů vidí na to, co dělá. Oči mhouří v marné snaze je zaostřit, ale jeho prsty jsou hbité. Tenhle chlapec se prostě neustále musí něčím zaměstnávat.

„Co to děláš?“ zeptám se, když ho chvíli pozoruju.

Tolik se soustředí, že chvíli trvá, než mi odpoví. Až nakonec, když do svého výtvoru zasunul poslední trojúhelníček papíru, ho hrdě zvedne a ukáže mi ho. „Tady,“ říká a ukazuje na růžek papíru, který z toho veledíla trčí ven. „Zatáhni za to.“

Udělám, co po mně chce. K mému překvapení se skládanka promění v překrásnou papírovou růži. Usměju se na něj. „To je opravdu nádhera.“

Eden si svůj výtvor vezme zpátky.

V tu chvíli se v budově rozezní sirény. Eden upustí papírovou růži a vyskočí na nohy. Jeho poloslepé oči jsou najednou plné hrůzy. Zadívám se k oknům, před kterými se shromáždili lékaři a zdravotní sestry. Na obzoru nad okrajovými částmi San Franciska visí vzducholodě Kolonií. Pomalu se posouvají blíž a blíž, zatímco ve městě pod nimi už hoří tucty požárů.

Sirény jsou ohlušující. Popadnu Edena za ruku a utíkám s ním pryč. „Musíme se dostat ven,“ křičím na něj. Když zakopne, protože nevidí, kam pospícháme, zvednu ho a hodím si ho na záda. Všude kolem nás pobíhají lidé.

Dostanu se ke schodišti, ale tam mě zastaví špalír republikových vojáků. Jeden z nich mi Edena strhne ze zad. Ten křičí a rukama i nohama se ohání po lidech, které nevidí. Snažím se vojákům vytrhnout, ale pevně mě svírají a moje údy jsou najednou jako z olova. Potřebujeme ho, šeptá mi do ucha jakýsi neznámý hlas. Jedině on nás všechny může zachránit.

Vykřiknu z plna hrdla, ale nikdo jako by mě neslyšel. Vzducholodě Kolonií se slétají přímo k nemocnici. Všude kolem nás se tříští sklo. Cítím žár plamenů. Na zemi leží Edenova papírová růže a okraje jejích lístků olizují plameny. Svého bratra už nikde nevidím.

Je pryč. Je mrtvý.

Nesnesitelná bolest hlavy mě probouzí ze sna. Vojáci mizí, sirény utichají, chaos nemocničních chodeb se ztrácí a nahrazuje jej tmavomodré přítmí naší ložnice. Zhluboka se nadechnu a rozhlížím se po Edenovi, ale bolest mi buší do temene hlavy jako perlík, a tak jenom sténám bolestí. Teď si konečně vzpomínám, kde to jsme — v bytě, který nám dali k dispozici v Denveru. Je ráno po banketu, na kterém jsem se setkal s June. Na nočním stolku mám jako obvykle připravenou vysílačku, pořád naladěnou na jednu z frekvencí, které by podle mého názoru mohli používat Patrioti.

„Danieli?“ Na sousední posteli se rozespale zavrtí Eden. Zaplaví mě úleva, která na krátkou chvíli překoná i palčivou bolest. Byla to jenom noční můra. Jako vždycky. Jenom noční můra. „Jsi v pořádku?“ Chvíli mi trvá, než si uvědomím, že ještě není ráno — v místnosti je pořád tma a já proti namodralé temnotě vidím jen bratrovu siluetu.

Neodpovím mu hned. Místo toho spustím nohy na zem, zadívám se na něj a stisknu si hlavu v dlaních. Do mého mozku dorazí další záplava bolesti. „Podej mi léky,“ zašeptám Edenovi.

„Mám zavolat Lucy?“

„Ne. Nebuď ji,“ řeknu rychle. Lucy už si kvůli mně zažila dvě bezesné noci. „Ty léky.“

Kvůli té bolesti jsem o něco nerudnější než jindy, ale Eden vyskočí z postele, než se stačím omluvit. Okamžitě začne hledat lahvičku zelených tablet, která vždycky leží na nočním stolku mezi našimi postelemi. Nahmátne ji a natahuje ruku tam, odkud slyší můj hlas.

„Děkuju.“ Vezmu si od něj lahvičku a vyklepnu do chvějící se dlaně tři pilulky. Pokusím se je spolknout, ale mám sucho v hrdle. Mátožně se zvednu z postele a potácím se do kuchyně. Eden se za mnou znovu nejistě ozve. „Určitě ti nic není?“ Ale bolest v mé hlavě je tak příšerná, že ho sotva vnímám. Sám teď skoro nevidím.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Šampion.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.