Vzor citace: DVOŘÁK, J., ŠVESTKA, J., ZUKLÍNOVÁ, M. a kol. Občanské právo hmotné. Svazek 1. Díl první: Obecná část. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2013, 432 s.

Právní stav zákonodárství, publikací a judikatury k 30. 6. 2013

© Jan Dvořák, Jiří Švestka, Michaela Zuklínová, Karel Beran, David Elischer,

Ondřej Frinta, Dita Frintová, Petr Liška, Alena Macková, Monika Pauknerová,

Stanislav Plíva, Josef Salač, Petr Šustek, Alexandr Thöndel, Michal Tomášek,

Alena Winterová, František Zoulík, 2013

ISBN 978-80-7478-325-8 (soubor)

ISBN 978-80-7478-326-5 (brož.)

ISBN 978-80-7478-327-2 (e-pub)

Seznam autorů svazku 1

Obecná část:

doc. JUDr. Karel Beran, Ph.D.

– hlava pátá

prof. JUDr. Jan Dvořák, CSc.

– § 1 až 6 B hlavy první ve spoluautorství s prof. JUDr. Jiřím Švestkou, DrSc.

JUDr. PhDr. David Elischer, Ph.D.

– § 6 E hlavy první

– hlava třetí ve spoluautorství s prof. JUDr. PhDr. Michalem Tomáškem, DrSc.

– § 4 hlavy sedmé

JUDr. Ondřej Frinta, Ph.D.

– § 1 až 2 G hlavy sedmé ve spoluautorství s JUDr. Ditou Frintovou, Ph.D.

JUDr. Dita Frintová, Ph.D.

– § 1 až 2 G hlavy sedmé ve spoluautorství s JUDr. Ondřejem Frintou, Ph.D.

JUDr. Petr Liška, Ph.D., LL.M.

– § 11 hlavy jedenácté

doc. JUDr. Alena Macková, Ph.D.

– § 6 C hlavy první

– hlava devátá ve spoluautorství s prof. JUDr. Alenou Winterovou, CSc.

prof. JUDr. Monika Pauknerová, CSc., DSc.

– § 6 D hlavy první

† doc. JUDr. Stanislav Plíva, CSc.

– § 5 hlavy sedmé

doc. JUDr. Josef Salač, Ph.D.

– hlava čtvrtá

JUDr. Petr Šustek, Ph.D.

– § 2 H hlavy sedmé ve spoluautorství s doc. JUDr. Michaelou Zuklínovou, CSc.

prof. JUDr. Jiří Švestka, DrSc.

– § 1 až 6 B hlavy první ve spoluautorství s prof. JUDr. Janem Dvořákem, CSc.

– hlava desátá

JUDr. MUDr. Alexandr Thöndel, Ph.D.

– hlava druhá

– § 1 až 10 hlavy jedenácté ve spoluautorství s doc. JUDr. Michaelou Zuklínovou, CSc.

prof. JUDr. PhDr. Michal Tomášek, DrSc.

– hlava třetí ve spoluautorství s JUDr. PhDr. Davidem Elischerem, Ph.D.

prof. JUDr. Alena Winterová, CSc.

– § 6 C hlavy první

– hlava devátá ve spoluautorství s doc. JUDr. Alenou Mackovou, Ph.D.

† prof. JUDr. František Zoulík, CSc.

– § 3 hlavy sedmé

doc. JUDr. Michaela Zuklínová, CSc.

– hlava šestá

– § 2 H hlavy sedmé ve spoluautorství s JUDr. Petrem Šustkem, Ph.D.

– hlava osmá

– § 1 až 10 hlavy jedenácté ve spoluautorství s JUDr. MUDr. Alexandrem Thöndlem, Ph.D.

– hlava dvanáctá

Uspořádali:

prof. JUDr. Jan Dvořák, CSc.

prof. JUDr. Jiří Švestka, DrSc.

doc. JUDr. Michaela Zuklínová, CSc.

Tajemník:

JUDr. Ondřej Frinta, Ph.D.

Seznam použitých zkratek

Právní předpisy:1

ABGB

Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch (Všeobecný občanský zákoník)

BGB

Bürgerliches Gesetzbuch (německý občanský zákoník)

CCQ

Code civil québecois (občanský zákoník kanadské provincie Québec)

Listina

usnesení předsednictva ČNR o vyhlášení Listiny základních práva svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky, uveřejněné pod č. 2/1993 Sb., ve znění ústavního zákona č. 162/1998 Sb.

obč. zák. č. 141/1950 Sb.

zákon č. 141/1950 Sb., občanský zákoník

obč. zák. č. 40/1964 Sb.

zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník

obč. zák.

zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

obch. zák.

zákon č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník

o. s. ř.

zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

tr. zákoník / trestní zákoník

zákon č. 40/2009 Sb., trestní zákoník

Ústava

zákon č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky, ve znění ústavních zákonů č. 347/1997 Sb., č. 300/2000 Sb., č. 395/2001 Sb., č. 448/2001 Sb., č. 515/2002 Sb., č. 319/2009 Sb., č. 71/2012 Sb. a č. 98/2013 Sb.

Všeobecný občanský zákoník

Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch (ABGB)

m. p. s.

zákon č. 97/1963 Sb., o mezinárodním právu soukromém a procesním

n. z. m. p. s.

zákon č. 91/2012 Sb., o mezinárodním právu soukromém

zák. o rodině

zákon č. 94/1963 Sb., o rodině

zák. o specifických zdravotních službách

zákon č. 373/2011 Sb., specifických zdravotních službách

zák. o zdravotních službách

zákon č. 372/2011 Sb., o zdravotních službách službách

zákoník práce

zákon č. 262/2006 Sb., zákoník práce

ZGB

Zivilgesetzbuch (švýcarský občanský zákoník)

z. o. k.

zákon č. 90/2012 Sb., zákon o obchodních společnostech a družstvech (zákon o obchodních korporacích)

Předpisy práva Evropských společenství:

EPÚ

Evropská patentová úmluva

Evropská úmluva o ochraně lidských práv a svobod

Usnesení Evropského parlamentu ze dne 19. května 2010 o institucionálních aspektech přistoupení Evropské unie k Evropské úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod [2009/2241(INI)]

Další zkratky:

DCFR

Draft Common Frame of Reference (Návrh společného referenčního rámce)

ECC

European Civil Code (evropský občanský zákoník)

EP

Evropský parlament

ES

Wvropské společenství

ESD

Evropský soudní dvůr

ESLP

Evropský soud pro lidská práva

EU

Evropská unie

Komise

Evropská komise

NS ČR

Nevyšší soud České republiky

OSN

Organizace spojených národů

PECL

Principles of European Contract Law (Principy evropského smluvního práva)

PETL

Principles of European Tort Law (Principy evropského deliktního práva)

Rada

Rada Evropské unie

Sb.

Sbírka zákonů

Sb. m. s.

Sbírka mezinárodních smluv

Sb. n. a u.

Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu ČR

SDEU

Soudní dvůr Evropské unie

sp. zn.

spisová značka

1Pozn.: Tam, kde u citovaného paragrafu není uvedena žádná zkratka právního předpisu, rozumí se tímto předpisem občanský zákoník, nevyplývá-li z textu něco jiného.

Předmluva

Zásadní rekodifikací českého soukromého práva, k níž došlo v roce 2012 přijetím občanského zákoníku č. 89/2012 Sb., zákona o obchodních společnostech a družstev č. 90/2012 Sb. a zákona o mezinárodním právu soukromém č. 91/2012 Sb., vyvstala potřeba předložit posluchačům Právnické fakulty Univerzity Karlovy v Praze novou učební pomůcku z občanského práva hmotného. Jejím hlavním cílem je osvětlit v ucelené, přehledné a srozumitelné formě teoretické základy občanského práva hmotného jako obecného jádra soukromého práva, objasnit jeho zásady a vyložit stěžejní instituty, které vyplývají z nově přijatého občanského zákoníku, a zároveň – v kontextu soukromého práva Evropské unie – uvést posluchače do základní problematiky současného moderního občanského práva. Proto v ní nelze hledat nějaký rozsáhlejší výklad komentářového typu zaměřený na podrobnější řešení dílčích otázek.

Postupně budou vyloženy všechny části občanského práva, tvořící celý obsah nově přijatého občanského zákoníku.

Začíná se s výklady obecné části, neboť ta tvoří základ pro náležité pochopení všech jeho dalších, zvláštních částí. Jejich výklad bude vzhledem ke značnému rozsahu soukromoprávní materie předkládán čtenářům postupně.

Pro náležité pochopení zásadních změn v oblasti občanského práva, k nimž přijetím nového občanského zákoníku dochází, je třeba mít při studiu po ruce, kromě textu občanského zákoníku, také důvodovou zprávu k němu, jakož i poznámky z přednášek a seminářů, které výklady učebnice rozšiřují a doplňují.

Lze předpokládat, že v příštím období budou dále rozvíjeny teoretické poznatky doktríny občanského práva a zejména získávány praktické poznatky při jeho aplikaci. Výraznou inspirací přitom bude zajisté pokračující vliv soukromého práva Evropské unie, jakož i rozvíjející se judikatura českých obecných soudů i Ústavního soudu České republiky.

Proto lze důvodně očekávat, že tato učební pomůcka zabývající se obecnou částí občanského práva a postupně se věnující i jeho dalším, zvláštním částem (rodinné právo, vlastnické právo, věcná práva k věcem cizím, dědické právo a závazkové právo) občanského práva bude postupně dále zdokonalována.

Autoři

DÍL PRVNÍ

OBECNÁ ČÁST

Hlava první

Pojem práva

§ 1  Pojem práva ve smyslu objektivním a subjektivním

1. Lidé žijící ve společnosti se při svém chování sledujícím uspokojování jejich nejrůznějších potřeb a zájmů ocitají nutně ve vzájemných vztazích (společenských vztazích). Nemá-li v této pospolitosti lidí nastat chaos, zvůle, nepořádek a nejistota, musí se při svém vzájemném chování řídit určitými pravidly (určitým řádem), která jsou vyjádřením zásad, na kterých společnost jako celek spočívá. Je přirozené, že tak, jak se vzájemné vztahy mezi lidmi postupem doby v důsledku působení nejrůznějších společenských podmínek utvářely a rozvíjely, tak se tomu odpovídajícím způsobem proměňovala i tato pravidla chování lidí.

2. V průběhu vývoje společnosti se některá z dlouhodobě zachovávaných a lidmi z vnitřního přesvědčení respektovaných pravidel, která do určité doby tvořila s ostatními pravidly působícími ve společnosti (obyčeji, zvyky, morálkou, náboženskými konvencemi, zdvořilostními požadavky aj.) jednotný systém, začala diferencovat. Tato diferenciace spočívala v tom, že se určitá pravidla chování lidí stávala obecně přijímanými, ode všech také vyžadovanými, tj. závaznými, a v případě jejich porušení i vynutitelnými. Šlo o taková pravidla, u kterých byl na jejich závazném a vynutitelném zachovávání zvláštní zájem společnosti z hlediska jejích základních cílů a postulátů. Tímto základním cílem a postulátem bylo zachovat ve společnosti při řešení narůstajících sociálních konfliktů pořádek a mír. Závazné zachovávání těchto pravidel i jejich vynutitelnost v případě jejich neplnění či porušení se staly pro další duchovní a materiální život a rozvoj jednotlivců i společnosti, nezbytnou nutností.

3. Na určitém stupni vývoje společnosti začal tato závazná a vynutitelná pravidla organizovaně a za pomoci mocenských prostředků vytvářet obecně, tj. pro všechny lidi bez ohledu na jejich postavení ve společnosti, stát jako představitel veřejné moci. Tato obecně závazná a vynutitelná pravidla, která se tak stala jednou z významných a trvalých civilizačních hodnot lidské společnosti, se nazývají právní pravidla (právní normy). Jejich souhrn tvoří jednotný a logicky uspořádaný řád (systém), který je označován za právní řád neboli právo v objektivním smyslu.

Součástí práva v objektivním smyslu (právního řádu) jsou vedle psaných právních norem neodmyslitelně i právní zásady – ať výslovně vyjádřené v právních normách, či nikoliv – které se v životě lidí a společnosti uplatňují, jsou všeobecně respektovány a svým působením psané právní normy dotvářejí.2

V nejobecnější podobělze právo v objektivním smyslu charakterizovat tak, žeupravuje dovolené chování lidí, včetně jejich povinností, a to prostřednictvím určitých příkazů a zákazů.

Právo v objektivním smyslu vytváří ve společnosti svým rámcem neboli právním rámcem důležité podmínky pro svobodnou existenci a rozvoj jak jednotlivců, tak společnosti jako celku.

4. Je-li právo v objektivním smyslu tvořeno ve státě uznanými formálními prameny práva, zejména zákony (v dřívějších dobách však i obyčeji – tzv. obyčejové právo), neboli jde-li o umělý výtvor lidské společnosti, jedná se o právo platné (dané) neboli o právo pozitivní (ius positivum).

Od pozitivního práva je třeba odlišovat právo přirozené (ius naturale). Toto přirozené právo se v průběhu historického vývoje společnosti a působení nejrůznějších společenských podmínek postupně utvářelo ve vědomí lidí jako ideální, spravedlivé a nezadatelné právo, které je lidmi uznávané a respektované. Toto přirozené právo není lidskou činností vytvořeno, je však lidskému poznání přístupné a seznatelné. Proto by je představitel společnosti, tj. stát, měl při tvorbě zákonodárství a při jeho aplikaci – i když s vědomím, že se s vývojem společnosti a jejich podmínek jeho obsah proměňuje – hledat a nalézat. Platné – pozitivní – právo by mělo z přirozeného práva vycházet a zároveň být podle něho i hodnoceno (tzv. legitimizační hledisko). Přirozené právo se prosazuje nezávisle na pozitivním právu jako obecně uznávané právní zásady. Pokud pozitivní právo tyto zásady vyjadřuje, respektuje a sankcionuje, nabývá kvality práva ovládaného ideou spravedlnosti.3

Na přirozenoprávním pojetí práva byla svého času založena (srov. zejména Deklaraci práv člověka a občana Velké francouzské revoluce roku 1789) a i v současné době zůstává založena moderní koncepce základních nezadatelných lidských práv jako výraz stěžejních hodnot lidské osobnosti a lidského společenství, jaké představují zejména svoboda, důstojnost a rovnost.

5. V moderní společnosti, jejímiž základními hodnotami jsou zejména svoboda, důstojnost a rovnost, mohou lidé činit ve svém soukromém životě zásadně vše, co není zakázáno, a tak prožívat život po svém.

Nelze však zapomínat, že současná moderní společnost zůstává nadále organizována ve státě s veřejnou mocí, protože bez něj a působení jeho pravidel by nemohla existovat a řádně fungovat. Proto v ní – vedle individuálních soukromých zájmů lidí – zároveň objektivně existuje veřejný (obecný) zájem společnosti reprezentovaný státem a odůvodněný požadavkem na celkově řádném uspořádání dobrého soužití svobodných lidí ve společnosti.

V důsledku této skutečnosti se i právní pravidla začala převážně diferencovat a diferencují na dvě velké právní sféry jediného a jednotného právního řádu, tj. na právo veřejné a právo soukromé.

Toto dělení (dualismus) právního řádu, jako jedno z jeho základních dělení, je zásadně nadále respektováno i v současné době, a to zejména na evropském kontinentu.

Ani právní řád České republiky založený na pluralitní demokracii, tržním hospodářství, zásadách právního státu a na uznání lidských a občanských práv nepředstavuje výjimku. K tomuto dělení práva na právo veřejné a soukromé, které bylo v našich právních poměrech tradičně respektováno až do roku 1950, se český právní řád, včetně občanského zákoníku z roku 2012 (§ 1 odst. 1 věta druhá), právní teorie i praxe již po roce 1989 opět vrátily.4

6. Navzdory tomuto dělení práva na veřejné a soukromé, nelze ztrácet ze zřetele, že jde stále o dvě právní sféry jediného a jednotného právního řádu společnosti, které sledují společný cíl. Mezi nimi neexistuje – a současná doba jak u nás, tak v celé Evropě to potvrzuje – žádná nepropustná hranice. Za těchto podmínek zůstává zejména na legislativní politice státu a soudní praxi, aby obě tyto právní sféry specifické svými funkcemi, zásadami i právními prostředky koordinovaně a ve vyvážené míře využívaly jak k rozvíjení svobody, důstojnosti a rovnosti jednotlivců a tím k rozšíření možnosti žít životy po svém i na vlastní odpovědnost, tak k naplňování veřejných (obecných) zájmů demokratické společnosti jako celku.

Tento přístup zároveň vyžaduje, aby obě tyto právní sféry byly z teoretického hlediska v dostatečné míře zřetelně odlišeny. To je v prvé řadě náročný úkol doktríny, úkol o to náročnější, že v současné době se – za účelem dosažení výše zmíněného společného cíle ve společnosti – obě právní sféry, mj. i pod výrazně narůstajícím vlivem práva Evropské unie, stále více a hlouběji prolínají a doplňují. Jako názorný příklad lze uvést: převádí-li se nemovitá věc zapsaná ve veřejném seznamu smlouvou, tedy soukromoprávním aktem, nabývá se do vlastnictví až zápisem do takového seznamu neboli veřejnoprávním aktem – § 1105; srov. i hlava první § 6 B. Jen tímto prolnutím norem soukromého práva s určitými veřejnoprávními prvky se stává, řečeno spolu s E. Tilschem, celkový obraz takových institutů, jako je vlastnictví, manželství aj., veřejnosti dobře srozumitelným.

7. Vedle hlavního rozdílu mezi právem veřejným a právem soukromým, který výrazně ovlivňuje i pojetí občanského práva (o tomto rozdílu srov. blíže dále), lze mezi těmito dvěma právními sférami shledat i některé další rozdíly.

Tak např. v oblasti soukromého práva – na rozdíl od veřejného práva, kde jsou subjekty základních práv a svobod přímo (bezprostředně) chráněny před nedovolenými zásahy státu, resp. jiných orgánů veřejné moci, – se uplatňuje pouze nepřímý (druhotný) účinek základních práv a svobod zakotvených ústavním pořádkem (hovoří se též o tzv. prozařování základních práv a svobod lidí do soukromoprávní – horizontální – sféry). Tento nepřímý (druhotný) účinek se ve svých důsledcích projevuje v tom, že pravidla soukromého práva je třeba vždy vykládat (interpretovat) tak, aby byla v souladu s úpravou základních práv a svobod zakotvených v ústavním pořádku a vyjadřujících stěžejní hodnoty společnosti (tzv. ústavně konformní výklad, § 2 odst. 1). Cennou službu mohou tato základní práva a svobody poskytnout zejména při konkretizaci zákonem stanovených generálních klauzulí, případně při vyplňování tzv. mezer v soukromém právu.5

V současné době, kdy je Česká republika členským státem Evropské unie, k tomu přistupuje navíc i to, že pravidla soukromého práva Evropské unie, která se stala zejména po implementaci podle závazných směrnic Evropské unie součástí českého právního řádu, je třeba vykládat ve shodě s hodnotami sledovanými soukromým právem Evropské unie (tzv. eurokonformní výklad – čl. 10, 10a Ústavy).

Z toho lze dovodit, že výraznými rysy soukromého práva 21. století se stává jak jeho úzké propojení se základními právy a svobodami upravenými v ústavním pořádku (konstitualizace základních práv a svobod a její vliv na soukromé právo), tak stále hlubší pronikání prvků soukromého práva Evropské unie do různých částí soukromého práva jejích jednotlivých členských států (europeizace a její vliv na soukromé právo).6

Jiný rozdíl mezi právem veřejným a právem soukromým, o kterém je třeba se dále zmínit, spočívá v tom, že toto dělení práva na veřejné a soukromé tvoří základ pro určení pravomocí orgánů veřejné moci, které rozhodují spory o osobních, rodinných a majetkových právech a povinnostech subjektivní povahy. K rozhodování sporů o soukromých osobních, rodinných a majetkových právech a povinnostech subjektivní povahy jsou zásadně, tj. není-li stanoveno jinak, povolány soudy (srov. i § 12).

8. Ve sféře soukromého práva je systémem i metodou úpravy soukromých osobních, rodinných a majetkových práv a povinností subjektivní povahy vytvářen mezi subjekty – v soukromém právu mezi osobami – navzájem široký prostor pro rozvoj jejich svobody, důstojnosti a rovnosti, a tím koneckonců pro realizaci jejich individuálních zájmů. To jim umožňuje činit ze své soukromé vůle, zároveň však i na svou osobní odpovědnost, vše, co jim není zakázáno (např. nabývat soukromá subjektivní práva a povinnosti na základě svých právních jednání, určovat obsah i formu těchto právních jednání), zároveň však nést i odpovědnost za majetkové i nemajetkové újmy způsobené protiprávním činem jiným. To, stručně vyjádřeno, znamená žít si zásadně podle svého a po svém, zároveň však to samé ctít ve vztahu k jiným osobám soukromého práva. To je také důvod, proč tato právní sféra svobody – autonomie jedince tvoří ústřední sféru právního řádu, a tím základ (fundament) celé společnosti. Proto by také tato sféra soukromého práva měla být zásadně ušetřena – mj. i s ohledem na zajištění právní jistoty osob soukromého práva – všech nedůvodných reglementujících zásahů ze strany orgánů veřejné moci. Jinak řečeno, takové zásahy orgánů veřejné moci – pokud jsou již nezbytně nutné – by měly být ve svobodné společnosti minimalizovány.

9. V samotném vnitřním systému soukromého práva zaujímá již tradičně ústřední postavení občanské (civilní) právo. Proto se také občanské právo považuje v civilistické literatuře za obecné soukromé právo, resp. za jádro soukromého práva.

V důsledku toho zaujímá v systematice soukromoprávního řádu již tradičně ústřední postavení základního legislativního formálního pramene občanského práva občanský zákoník. Tuto úlohu plní občanský zákoník zejména na evropském kontinentu (srov. hlavu první § 6 F).

Vedle občanského práva a občanského zákoníku jako obecného soukromého práva a ústředního soukromoprávního předpisu existuje zároveň řada historicky se postupně vytvořivších – zároveň se však v průběhu společenského vývoje měnících a zanikajících – zvláštních (speciálních) soukromých práv provázených zvláštními zákony, resp. zákoníky (srov. dále hlava první § 4).

10. Rovněž veřejné právo zaměřené – na rozdíl od soukromého práva – na úpravu veřejných subjektivních práv a povinností mezi orgány veřejné moci a jednotlivci (subjekty), jakož i na vzájemná práva, vzájemné povinnosti a vztahy (působnost) mezi orgány veřejné moci, má v současné společnosti své nezastupitelné místo a úlohu. Stát jako reprezentant moderní společnosti plní prostřednictvím svých veřejných orgánů vybavených příslušnými pravomocemi své specifické funkce s cílem naplňovat veřejný (obecný) zájem, tj. řádné uspořádání a chod společnosti jako celku (např. zájem na zajištění bezpečnosti zdraví, životů a majetku lidí, zájem na plynulé a bezpečné dopravě atd.). Tím je vytvářeno celkové příznivé prostředí, včetně právního prostředí, pro svobodné, důstojné a rovné postavení i rozvoj všech jednotlivců v soukromoprávní oblasti. Stát jako právní stát, tj. stát, který je rovněž vázán svým právem (suverenita práva), musí své pravomoce v mezích stanovených ústavním pořádkem a dalšími předpisy vykonávat s ohledem na svou povinnost zachovávat úctu ke svobodě, důstojnosti i rovnosti jednotlivců neboli postupovat v rámci, který mu právo v objektivním smyslu – právní řád dovoluje (čl. 2 odst. 2 Listiny). Po našich vlastních zkušenostech nabytých před i po roce 1989 se začala stále častěji správně zdůrazňovat potřeba pevného právního rámce.

11. Od práva ve smyslu objektivním neboli právního řádu, je třeba odlišovat právo ve smyslu subjektivním neboli subjektivní právo (někdy pro snazší odlišení od práva v objektivním smyslu – zároveň však teoreticky přesněji – označované též jako oprávnění).7

Subjektivní právo lze – na rozdíl od práva v objektivním smyslu – vymezit jako míru a způsob možného chování subjektu v mezích práva v objektivním smyslu, kterážto možnost je právem v objektivním smyslu zaručena a chráněna, a to zpravidla poskytnutím státního donucení k jeho prosazení, zejména prostředky soudní moci (blíže o občanském právu v subjektivním smyslu srov. hlavu devátou § 1).8

Jako nositel práva v subjektivním smyslu má jeho subjekt zásadní možnost volit způsoby (varianty) svého chování v mezích určených právem v objektivním smyslu.9

12. Historicky a sociologicky se vyvinuvší práva v subjektivním smyslu vyvrcholila v průběhu civilizačního vývoje společnosti v podobě základních lidských práv a svobod. Ty byly postupem doby jako přirozené všeobecně uznány, respektovány a posléze také formulovány v různých národních listinách (srov. zejména již zmíněné Prohlášení práv člověka a občana ve Velké francouzské revoluci), v ústavách jednotlivých zemí, jakož i v řadě mezinárodních projektů (úmluv) o lidských právech (srov. především Listinu základních práv Evropské unie).

V České republice tento katalog základních lidských a občanských subjektivních práv a svobod obsahuje Ústava, zejména však Listina jako neoddělitelná součást ústavního pořádku České republiky, právě tak jako řada mezinárodních smluv, kterými je Česká republika vázána.

Tato základní práva a svobody zakotvené v ústavním pořádku České republiky jsou blíže rozváděny a konkretizovány v podústavním (obyčejném, jednoduchém) zákonodárství, a to jak v zákonodárství veřejnoprávním (veřejná subjektivní práva a svobody), tak v zákonodárství soukromoprávním (soukromá subjektivní práva).

13. Pro soukromá subjektivní práva osob soukromého práva, tj. pro fyzické a právnické osoby, platí ústavním pořádkem zakotvená zásada, že vše, co není zákonem zakázáno, je jim činit dovoleno, a naopak, že nesmí být nuceny činit, co jim zákon neukládá (čl. 2 odst. 4 Ústavy, čl. 2 odst. 3 Listiny).

14. Ústřední součást těchto soukromých subjektivních práv tvoří subjektivní občanská práva (srov. hlava devátá § 1).

15. Od soukromého subjektivního práva je třeba odlišovat soukromoprávní nárok (srov. hlava devátá § 1).

§ 2  Třídění práva ve smyslu objektivním

Právo ve smyslu objektivním (právní řád) lze třídit podle různých kritérií.

K těm důležitým patří zejména třídění na:

a) právo národní (vnitrostátní), právo mezinárodní, právo Evropské unie (srov. hlava první § 6 F a hlava třetí),

b) právo hmotné (materiální), právo procesní (formální) (srov. hlava první § 6 D),

c)  právo veřejné a právo soukromé.

§ 3  Právo veřejné a soukromé

1. Třídění práva v objektivním smyslu (právního řádu) na právo veřejné a právo soukromé (tzv. dualismus práva) má svůj historický původ v římském právu. Již tehdy bylo rozlišováno ius publicum, které se zabývalo věcmi blaha a zájmů římského státu jako celku (veřejného – obecného zájmu), a ius privatum, které se zabývalo záležitostmi jednotlivců a jejich soukromými (individuálními) zájmy („Privatum ius est, quod at singulorum utilitatem spectat“, Ulpianus D, 1, 1, 2). Toto třídění práva na veřejné a soukromé bylo a zůstává v různých fázích vývoje společnosti a v různých zemích zpochybňováno a někde i odmítáno (angloamerická oblast). Pokud se toto třídění uznává, je třeba dodat, že přesné odlišení veřejného práva a práva soukromého není možné plně vystihnout. Nicméně z objektivně existujícího důvodu (uvedeného již výše) zůstalo toto dělení v doktríně a praxi jako součást středoevropské kontinentální právní kultury dodnes převážně základem pro třídění právního řádu. To vše bere v úvahu a vyjadřuje i tato učební pomůcka, když ve svém dalším výkladu zdůrazňuje, čím se tyto dvě právní sféry, tj. pro právo veřejné a pro právo soukromé, od sebe odlišují.

2. Z rozlišení práva v objektivním smyslu na právo veřejné a právo soukromé, k němuž se český právní řád znovu přihlásil hned po roce 1989, kdy navázal na rakouskou tradici uplatňující se u nás až do konce 40. let, vychází jako ze svého základního rozlišení i občanský zákoník z roku 2012. Naznačuje to již ve svém ustanovení § 1 odst. 1, ve kterém se praví: „Ustanovení právního řádu upravující vzájemná práva a povinnosti osob vytvářejí ve svém souhrnu soukromé právo.“

3. Právní řád sám nestanoví, která z právních norem a která práva a které povinnosti mají soukromoprávní či veřejnoprávní charakter. Řešení této otázky zůstává v obecné rovině předmětem zkoumání právní teorie, v konkrétním případě předmětem zkoumání právní praxe (K. Eliáš).

4. Ve snaze upřesnit rozlišení práva v objektivním smyslu na právo veřejné a právo soukromé vzniklo několik základních teorií (v průběhu vývoje soukromého práva s různými modifikacemi či kombinacemi):

a) Teorie zájmová, podle které, jak plyne již z jejího označení, se právní normy přiřazují buď k právu veřejnému, jde-li o uplatnění veřejných zájmů a obecného blaha, nebo k právu soukromému, půjde-li o uplatnění individuálníchsoukromých zájmů jednotlivce. Tato teorie, která má, jak bylo již zmíněno, svůj původ v římském právu a zůstala historickým základem i současného třídění, nebyla nikdy v minulosti považována za zcela výstižnou a za výstižnou není považována ani v současné době.

b) Teorie mocenská (subordinační), podle které se veřejné a soukromé právo od sebe odlišují podle toho, zda subjekty právního styku jsou k sobě navzájem v postavení nadřízenosti či podřízeností (subordinace), anebo v postavení rovnosti. V prvním případě jde o právo veřejné, ve druhém o právo soukromé. Ani této teorii se však nepodařilo najít pro všechny případy dostatečně spolehlivou hranici pro odlišení veřejného a soukromého práva.

c) Teorie organická^10(označovaná v německé civilistické literatuře jako Subjektstheorie), o které lze říci, že v moderních evropských soukromoprávních doktrínách, byť v různých variantách a kombinacích, převažuje. Podle této teorie je veřejným právem souhrn právních norem upravujících situace, kde alespoň jeden ze subjektů právního styku vystupuje jako subjekt svrchované veřejné moci vybavený k tomu příslušnými pravomocemi, organizací a odpovědností.

5. Tato učební pomůcka, která třídění právního řádu na veřejné právo a soukromé právo respektuje, bere za základ svého řešení teorii organickou v kombinaci s teorií subordinační^11.

Pro soukromé právo, resp. pro soukromoprávní styk, je příznačné (charakteristické), že žádná z osob soukromého práva (ať osoba fyzická, či právnická) nevystupuje – na rozdíl od veřejného práva, resp. při veřejnoprávním styku – vůči druhé osobě soukromého práva při uspokojování svých soukromých individuálních zájmů jako subjekt svrchované veřejné moci vybavený příslušnými pravomocemi a reprezentující ve společnosti veřejný (obecný) zájem. Proto také osoby soukromého práva jako svobodné a rovné v důstojnosti a v právech (čl. 1 Listiny) mohou ve sféře soukromého práva, resp. v soukromoprávním styku činit vůči sobě navzájem příznačně vše, co jim není zakázáno, a naopak žádná z nich nesmí být nucena činit to, co jí zákon neukládá (čl. 2 odst. 4 Ústavy, čl. 2 odst. 3 Listiny).

Zároveň však lze pro oblast soukromoprávního styku dovodit, že žádná z osob soukromého práva nemůže druhé straně autoritativně vnutit svou vůli a určovat jí její právní postavení (práva a povinnosti), neboli že vystupují vůči sobě navzájem příznačně jako osoby s rovným (rozuměj hmotněprávním) právním postavením (srov. i § 1 ABGB: „obyvatelé“ státu „mezi sebou“ – nikoli ke státu: E. Tilsch).

Z toho důvodu se mezi osobami soukromého práva stává typickým základem soukromoprávního styku smlouva jako konsenzuální dvoustranné, resp. vícestranné právní jednání stran.

Naproti tomu pro veřejné právo (správní, trestní, finanční aj. právo), resp. pro veřejnoprávní styk, je naopak příznačné, že alespoň jeden z jeho subjektů vystupuje jako nositel svrchované veřejné moci, který je vybaven příslušnými pravomocemi, jež mu zajišťují při naplňování veřejného (obecného) zájmu zvláštní nadřízené právní postavení (stát, kraj, obec, popř. jiný veřejnoprávní subjekt). Tento veřejnoprávní subjekt jako nositel svrchované veřejné moci však je v demokratickém právním státě při výkonu své činnosti oprávněn – s ohledem na respektování svobody, důstojnosti a rovnosti jednotlivců – jednat jen v případech a mezích pravomocí stanovených zákonem (čl. 2 odst. 2 Listiny), jakož i jen způsobem, který mu zákon povoluje (secundum et intra legem). Zkrátka, jeho jednání jako nositele svrchované veřejné moci je přesně upraveno zákonem (suverenita práva). Smyslem a účelem jeho činností je prostřednictvím aktů veřejné moci (vrchnostensky) realizovat veřejný zájem (srov. např. ukládání různých daní či pokut správním orgánem formou správního aktu, vydávání stavebních povolení správním orgánem formou správního aktu, ukládání trestů odnětí svobody či peněžitých trestů soudy formou soudního rozhodnutí).

Tato svrchovaná veřejná moc je vykonávána buď zvlášť zřízeným státním aparátem, anebo – podle konstantní ústavněprávní judikatury – tzv. zbývající svrchovanou veřejnou mocí svěřenou státem některým z nestátních veřejnoprávních subjektů.

Jestliže tedy ve vzájemném soukromoprávním styku žádná z osob soukromého práva nevystupuje vůči druhé osobě soukromého práva z pozice nositele svrchované veřejné moci, je logické, že v soukromém právu, tj. v procesu realizace soukromých osobních, rodinných a majetkových práv a povinností subjektivní povahy (§ 9), vystupují příznačně do popředí zásady autonomie jejich vůle a jejich rovného (rozuměj hmotněprávního) postavení jako nejvýraznější specifické projevy jejich svobody, důstojnosti a rovnosti v soukromém právu (srov. čl. 1 Listiny: „Lidé jsou svobodní a rovní v důstojnosti i v právech“).12

Lze mít za to, že právě tyto dvě zásady, které klíčově ovládají soukromé právo, je umožňují dostatečně zřetelným způsobem odlišit od veřejného práva (o dalších zásadách, které se uplatňují v soukromém právu, srov. výklad v § 5).

Nabyté poznatky i dlouhodobé zkušenosti z dosavadního společenského vývoje a právní praxe potvrzují, že zásada autonomie vůle se v soukromoprávním styku může příznačně uplatňovat pouze mezi osobami soukromého práva s rovným právním postavením, a naopak, že pouze osoby soukromého práva s rovným právním postavením mohou mezi sebou v soukromoprávním styku při realizaci svých soukromých práv a povinností, a tím i při naplňování svých soukromých zájmů uplatňovat autonomii své vůle.

To, že osoby soukromého práva vystupují v soukromoprávním styku vůči sobě navzájem jako autonomní osoby s rovným postavením, platí příznačně nejen pro soukromoprávní styk mezi fyzickými osobami navzájem, nýbrž i pro soukromoprávní styk mezi fyzickými a právnickými osobami, právě tak jako pro soukromoprávní styk mezi právnickými osobami navzájem. Rovněž stát, kraj, obec či jiný veřejnoprávní subjekt, pokud nevystupují v právním styku jako nositelé svrchované veřejné moci, nýbrž jako každá jiná právnická osoba (např. při koupi nábytku pro stát uskutečněné ministerstvem od fyzické či právnické osoby, při pronájmu či propachtování věci vlastněné státem či obcí fyzické nebo právnické osobě), mají v soukromoprávním styku vůči druhým osobám soukromého práva jako nositelé autonomie vůle rovné právní postavení.

Pro veřejné právo, kde ve veřejnoprávním styku vystupuje alespoň jeden z jeho subjektů z pozice nositele svrchované veřejné moci, který je nadán příslušnými pravomocemi, které mu zajišťují při naplňování veřejného (obecného) zájmu zvláštní právní postavení, je naopak příznačné, že se jeho subjekty k sobě navzájem jako autonomní a právně rovné nechovají [k tomu srov. i názor Ústavního soudu – sp. zn. Pl. ÚS 20/05, který vysvětluje zásadu rovnosti postavení subjektů soukromoprávních vztahů tak, že jde o pojetí rovnosti „odrážející se v reciprocitě vnitřní struktury vztahů soukromého práva ve srovnání s právem veřejným, pro které je charakteristická převaha nositele veřejné svrchované moci“ (obdobně i NS ČR ve svém rozhodnutí sp. zn. 25 Cdo 1208/2000)].

6. Zásada autonomie individuální vůle, která vystupuje v soukromoprávním styku mezi osobami soukromého práva navzájem příznačně do popředí, vytváří široký prostor pro jejich svobodné jednání, a tím i pro jejich sebeurčení v soukromém životě, ať v osobním, či podnikatelském.13

Autonomie vůle osob soukromého práva na sebe bere v soukromoprávním styku různé podoby. Jde zejména o autonomii umožňující co nejúplnější rozvoj jejich osobnosti, rozvoj jejich tvůrčí lidské duševní činnosti, rozvoj jejich manželského a rodinného společenství, dále o vlastnickou autonomii, na základě které vlastníci mohou v mezích zákona nakládat s věcí podle své libosti a z tohoto nakládání vyloučit všechny třetí osoby, právě tak jako o smluvní autonomii, jakož i o testovací autonomii.

Podstata autonomie individuální vůle osob soukromého práva jako výrazně specifického projevu a uplatnění jejich ústavně zakotvené svobody v soukromém právu spočívá v tom, že je zásadně ponecháno jen na jejich vůli, iniciativě, volbě i preferencích, zároveň však na jejich osobní odpovědnosti, pro co a k čemu se chtějí ve svém soukromém životě samy rozhodnout. Jsou to ony samy, kdo si určují své právní postavení, tj. určují si, stanou-li se nositeli určitých soukromých osobních, rodinných či majetkových práv, či nikoliv, právě tak jako vezmou-li na sebe určité soukromoprávní povinnosti, či nikoliv (např. zda si určitou věc, která se jim líbí, koupí u kteréhokoliv prodávajícího a stanou se jejím vlastníkem, anebo naopak, zda určitou svou věc přenechají někomu jinému, ať již za úplatu, či bezúplatně, zda a s kým uzavřou sňatek, anebo zda se rozhodnou žít s někým v mimomanželském svazku, zda pro jiného vykonají určitý příkaz, zda pořídí o svém majetku pro případ smrti závětí, zda se zřeknou dědického práva či odmítnou dědictví po zůstaviteli atd.). Celá historie soukromého práva potvrzuje, že konkrétně rozsáhlá majetková práva, a tedy i majetkové zájmy osob soukromého práva, se nejlépe realizují v dobře fungujících tržních vztazích s náležitou konkurencí, kde se jim dostává možnost širokého výběru z více nabídek.

Z toho důvodu nabývají v soukromoprávním styku typicky význam projevy vůle (právní jednání) samotných osob soukromého práva, zejména smlouvy. Smlouvy se tak stávají jedním ze základních institutů soukromého práva a smluvní právo (ať obligační, věcněprávní, či dědickoprávní) jedním z jeho základních částí. Především ve smlouvách uzavíraných za účelem uspokojování – ať bezprostředních, či vzdálenějších – soukromých osobních, rodinných a majetkových potřeb a zájmů se může autonomie vůle osob soukromého práva projevit v celé své šíři i rozmanitosti (není přitom z právního hlediska rozhodné, že si osoby soukromého práva často ani neuvědomují, zda uzavírají smlouvu zákonem výslovně upravenou či nikoliv, jaká konkrétní práva a jaké konkrétní povinnosti jsou s uzavřením smlouvy spojeny atd.). Poznatky i dlouhodobé zkušenosti praxe potvrzují, že právě takto autonomně jednající osoby soukromého práva jsou s to si svá osobní, rodinná a majetková práva a povinnosti ve svém soukromém životě – ať již jde o osobní, či o podnikatelskou sféru – zásadně uspořádat nejlépe samy (nikoliv tedy, aby jejich soukromé záležitosti za ně jakkoliv „pečovatelsky“ uspořádával někdo jiný). Zároveň však je pouze na nich, zda se v případě, kdy dojde k porušení (ohrožení) jejich soukromých osobních, rodinných a majetkových práv subjektivní povahy, rozhodnou svá soukromá práva uplatňovat za pomoci autoritativní ochrany státu (vigilantibus iura scripta sunt). Učiní-li tak a jejich požadavek je z hlediska zákona, dobrých mravů i veřejného pořádku opodstatněný, je třeba, aby jim požadovaná autoritativní ochrana státem byla účinně, tj. spravedlivě a zároveň urychleně, poskytnuta.

V civilním sporném soudním řízení (nikoliv v nesporném civilním soudním řízení!) neboli v občanskoprávních sporech (§ 2 a 7 o. s. ř.) je projevem zásady autonomie vůle osob soukromého práva zásadní uplatnění jejich svobodné dispoziční zásady jako účastníků řízení. Jsou to oni, kdo disponují předmětem občanského soudního řízení a kdo ve značné míře nakládají i se samotným řízením.

V demokratické společnosti a v právním státě však má v soukromoprávním styku autonomie vůle osob soukromého práva svá určitá omezení – limity (nejde a nemůže jít tudíž o absolutní pojetí autonomie vůle). Již výše bylo řečeno, že zásahy do života osob soukromého práva ze strany orgánů svrchované veřejné moci jsou v demokratické společnosti a v právním státě přípustné jen tehdy, jsou-li tyto zásahy nezbytně nutné neboli jen výjimečně. Jde o případy, kdy je to stanoveno – ať přímo, či nepřímo – zákonem, anebo v těch případech, kde zákon mlčí, to vyplývá z korektivů dobrých mravů nebo veřejného pořádku, anebo kde se to týká postavení osob, zkrátka kde převažují požadavky uplatňované v nezbytně nutném zájmu společnosti jako celku (blíže o významu dobrých mravů a veřejného pořádku v soukromém právu, jakož i o jejich vzájemném vztahu srov. dále hlavu první § 5). Tento přístup přispívá k zachovávání funkční rovnováhy (homeostázy), soudržnosti a sociálního smíru ve společnosti neboli k dobrému uspořádání vzájemného klidného a bezpečného soužití lidí. Lze to vyjádřit i tak, že omezení (limity) autonomie vůle osob občanskoprávního styku jsou ospravedlnitelná tam, kde se veřejný (obecný) zájem jako cíl výkonu svrchované veřejné moci ocitá v převaze nad individuálním soukromým zájmem. Judikatura Ústavního soudu České republiky (sp. zn. III. ÚS 3/06) tuto myšlenku např. vyjadřuje tak, že ochrana autonomie vůle osob nemůže být ve společnosti absolutní tam, kde existuje základní právo jiné osoby nebo ústavní princip, anebo jiný ústavně aprobovaný zájem, které jsou způsobilé autonomii vůle proporcionálně omezit.

Proto platí, že čím méně je ve společnosti zásahů (regulací) svrchované veřejné moci do soukromoprávní sféry, tím větší prostor se otevírá pro uplatnění autonomie vůle osob soukromého práva jako specifického projevu jejich svobody v soukromém právu.

Ještě obecněji to lze vyjádřit tak, že soukromoprávní úpravě jde o to, přispívat k zachovávání funkčního rovnovážného stavu mezi uplatněním individuální vůle osob soukromého práva jako specifického projevu jejich svobody spjaté s jejich osobním rozvojem a rozvinutím zdravých hospodářských sil na straně jedné, a fungující sociální soudržností na straně druhé.

V případném soukromoprávním sporu zůstává úkolem soudů, aby se zřetelem k poznatkům právní doktríny i ustálené (konstantní) soudní praxe hledaly a nalézaly v každém případě mezi oběma zmíněnými požadavky proporcionální rovnováhu s cílem uplatnit co nejvíce z obou, a tak vytvořily předpoklady pro spravedlivé řešení sporu (srov. římskoprávní zásadu ius est ars aequi et boni; aequitas – ekvita).

Zbývá jen dodat, že tam, kde by se v konkrétním soukromoprávním styku vyskytly pochybnosti, zda je uplatnění autonomie vůle osob soukromého práva odůvodněno či nikoli, je namístě použití zásady in dubio pro libertate, tj. v pochybnostech je třeba dát přednost svobodné autonomii vůle.

Z priority uplatnění autonomie vůle osob v soukromém právu zákonitě vyplývá, že právní úpravě soukromých osobních, rodinných a majetkových práv a povinností subjektivní povahy dominuje – na rozdíl od sféry veřejného práva – dispozitivnost právních norem (§ 1 odst. 2). Dispozitivnost – na rozdíl od norem kogentních, od kterých se osoby soukromého práva jako od bezpodmínečně závazných nemohou odchýlit – otevírá osobám soukromého práva široký právní prostor, ve kterém si mohou přednostně samy – autonomně, tj. podle své vůle, upravit svá soukromá osobní, rodinná či majetková práva a své povinnosti subjektivní povahy, a tak si uspořádat svůj soukromý život – ať osobní, či podnikatelský (srov. zásadu ubi homo loquitur, lex tacet). Pokud však osoby soukromoprávního styku některou otázku (nejčastěji ve smlouvě, kterou uzavřou) opomenou upravit, a i s takovými případy soukromé právo počítá, uplatní se podpůrně (subsidiárně) ty normy soukromého práva, které obsahují standardní, tj. všeobecně přijímaná pravidla. V případě, že vznikne pochybnost o tom, zda jde o soukromoprávní normu dispozitivní či kogentní povahy, je v souladu se zásadami, které ovládají soukromé právo, jmenovitě zejména se zásadou autonomie vůle osob soukromého práva (srov. dále § 5 této hlavy), třeba dát přednost závěru, že soukromoprávní norma má dispozitivní charakter.

O dispozitivních normách, včetně nově stanovených kritérií pro jejich odlišení od norem kogentních (§ 1 odst. 2), srov. blíže hlavu pátou.

7. Spolu se zásadou autonomie osob soukromého práva se v jejich soukromoprávním styku navzájem příznačně uplatňuje zásada rovného (rozuměj hmotněprávního) postavení osob soukromého práva.

Rovné postavení osob soukromého práva v prvé řadě znamená, což je na této zásadě nejpodstatnější, že žádná z nich nemůže v soukromoprávním styku pouze sama, tj. jednostranně mocensky (autoritativně), určovat druhé osobě soukromého práva soukromoprávní postavení, tj. založit její práva a povinnosti. Jeden z typických a konkrétních výrazů této zásady lze např. nalézt v § 1838, podle kterého, „dodal-li podnikatel spotřebiteli něco bez objednávky (…), spotřebitel nemusí na své náklady podnikateli nic vracet, ani ho o tom vyrozumět“.

Naproti tomu pro veřejnoprávní styk je příznačné, že jeden z jeho subjektů jako nositel svrchované veřejné moci vybavený příslušnými pravomocemi, které mu zajišťují při naplňování veřejného (obecného) zájmu zvláštní právní postavení, v něm rozhoduje jednostranně mocensky (autoritativně), takže může uložit druhému subjektu určitou povinnost, a to i proti jeho vůli. Děje se tak typicky akty veřejné moci jako projevy plynoucími z pravomoci orgánů veřejné moci založené zákony.

Rovné postavení osob soukromého práva dále znamená, že tyto osoby se musí ve vzájemném soukromoprávním styku o svých soukromých právech a povinnostech subjektivní povahy dohodnout (konsenzuální zásada – srov. např. rozhodnutí NS ČR sp. zn. 33 Odo 872/2005). Uzavřenou smlouvou jsou osoby soukromoprávního styku vázány stejně, jako by jim tato práva a tyto povinnosti uložil sám zákon. Je tomu tak proto, že osoby soukromého práva tímto svým právním jednáním (smlouvou) právní pravidlo (zákon) samy založily (lex contractus), i když – na rozdíl od zákona – s právními důsledky jen pro tento svůj případ. V soukromoprávním styku však nelze vyloučit ani uzavření takových smluv, podle kterých bude jedna z osob soukromého práva sice jednat podle své vůle, ale podle závazného příkazu, resp. pokynů druhé osoby soukromého práva (srov. např. typicky příkazy dávané příkazcem příkazníkovi na základě příkazní smlouvy – mandátu – § 2430).

To, co bylo řečeno výše, neplatí tam, kde v soukromoprávním styku vznikají povinnosti mezi osobami soukromého práva na základě určitých právních skutečností předvídaných zákonem, jenž tyto osoby zavazuje [např. vznik povinnosti nahradit majetkovou újmu – škodu způsobenou jinému zaviněným protiprávním činem (§ 2910) či vznik povinnosti odčinit nemajetkovou újmu způsobenou neoprávněným zásahem do osobnostního práva jiného (§ 81 a násl.)].

Rovné postavení osob v soukromoprávním styku konečně znamená, že v případě střetu (kolize) soukromých osobních, rodinných a majetkových práv a povinností dvou či více osob soukromého práva nemůže žádná z nich na druhé vynucovat výkon těchto práv a plnění těchto povinností sama jednostranně mocensky – autoritativně (srov. zásadu nemo iudex in causa sua). V takových případech mají osoby soukromého práva – nepřihlíží-li se k výjimečné možnosti zákonem dovolené svépomoci (§ 14) – dva způsoby řešení nastalého střetu soukromých osobních, rodinných a majetkových práv a povinností subjektivní povahy. V prvé řadě se osoby soukromého práva mohou o kolidujících soukromých osobních, rodinných a majetkových právech a povinnostech subjektivní povahy spolu dohodnout a tak si samy mezi sebou smluvně spornou záležitost vypořádat. Nedojde-li – ať již z jakéhokoliv důvodu – mezi nimi k takovému dobrovolnému vypořádání a některá z osob soukromoprávního styku se rozhodne svá soukromá práva, resp. plnění soukromé povinnosti vynucovat na druhé osobě jednostranně mocensky (autoritativně), nezbývá jí než se za tím účelem obrátit na orgán, který má pravomoc soukromá práva ochránit. Tímto orgánem je soud jako státní orgán justiční povahy (tzv. soudní jurisdikce), ledaže by bylo zákonem stanoveno výjimečně něco jiného (např. že tímto jiným kompetentním subjektem oprávněným vykonávat svrchovanou veřejnou moc je v určitých případech správní orgán či na základě uzavřené rozhodčí smlouvy, resp. rozhodčí doložky, rozhodce či stálý rozhodčí soud – § 2, 3, 4 a násl. a § 13 zákona č. 216/1994 Sb.).14

Soud jako státní orgán má právo i povinnost poskytnout porušeným právům osob soukromého práva ochranu (čl. 36 Listiny, § 2 a 6 o. s. ř.). V demokratickém právním státě tvoří toto veřejnoprávní právo i veřejnoprávní povinnost soudu (tzv. adjudikační právo a adjudikační povinnost) jeden z jeho významných atributů. Pokud by soud odmítl spor osob soukromého práva rozhodnout, tj. nevykonal by svou pravomoc svěřenou mu ústavně, či v případě, že posuzovaný problém sporu není zákonem přímo upraven, by nevyužil svého práva použít při rozhodnutí zákonnou obdobu (analogie legis), anebo by nevyužil jako ultima ratio svého práva posoudit problém podle ideje spravedlnosti a dalších zásad, na nichž spočívá soukromé právo (analogie iuris), dopustil by se nepřípustného odepření spravedlnosti (denegatio iustitiae). Takový postup soudu by se ocitl v příkrém rozporu s ústavním pořádkem a jím zakotvenými zásadami právní jistoty, důvěry v právo, legitimního očekávání a ve spravedlivý proces jako neoddělitelných atributů demokratického právního státu. Tam, kde zákon umožňuje soudu posoudit nastalý střet (kolizi) práv a povinností osob soukromého práva podle svého volného uvážení (diskrece), musí i tehdy na základě zjištěných okolností případu dovodit a zároveň přesvědčivě odůvodnit svůj závěr tak, aby byl přezkoumatelný – § 13 (srov. např. § 1958, ve kterém se za určitých okolností dává soudu možnost volného uvážení při určení výše náhrady za vytrpěné bolesti a další nemajetkové újmy podle zásad slušnosti).

Tato společensky významná úloha připadá soudu z toho důvodu, že jako státní orgán justiční povahy garantuje svou nezávislostí na jakýchkoliv vnějších vlivech (včetně vlivů moci výkonné, politické aj.) nestranné a nepodjaté vedení sporu (fair trial – due process of law). Soud je totiž – na rozdíl od správního orgánu – vázán při svém rozhodování jen zákonem, popř. mezinárodní smlouvou, která tvoří součást českého právního řádu (čl. 95 odst. 1 Ústavy; též § 13).

Zbývá jen dodat, že v případném sporu mají osoby soukromého práva jako účastníci civilního soudního řízení vůči sobě navzájem (nikoliv však, pokud jde o jejich postavení vůči soudu!) zároveň rovné procesní postavení (§ 18 odst. 1 o. s. ř. jako provedení čl. 96 odst. 1 Ústavy). Každý z účastníků civilního soudního řízení má – nezávisle na tom, je-li jím osoba fyzická, či osoba právnická – rovné právo, aby jeho soukromoprávní věc byla soudem spravedlivě, nestranně, veřejně a zároveň bez zbytečných průtahů projednána a rozhodnuta (čl. 36 Listiny). Žádný z účastníků civilního soudního řízení není proto vzhledem k jejich vzájemně rovnému procesnímu postavení privilegován ani diskriminován (tato myšlenka bývá někdy vyjadřována i tak, že se mezi účastníky občanského soudního řízení uplatňuje rovnost zbraní – égalité des armes).

8. Rovné hmotněprávní postavení osob soukromého práva není v demokratickém právním státě vyloučeno jen proto, že v řadě reálných společenských poměrů existuje mezi těmito osobami – někde zřetelně, někde méně zřetelně – faktická (materiální) nerovnost, resp. nerovnost ve smyslu nestejnosti, neboli že jedna z osob soukromého práva je ve vztahu k druhé v slabším postavení (srov. např. nerovnost plynoucí z přirozených biologických či psychických rozdílů mezi lidmi, nerovnost založená nestejným rozdělením majetku a hospodářské moci, nerovnost v profesionálních znalostech, nerovnost ve stupni informací aj.).

Tato faktická nerovnost vytváří reálnou možnost pro nejrůznější formy zneužívání autonomie.

Faktická nerovnost mezi osobami soukromého práva existuje např. mezi nezletilými a zletilými osobami, mezi podnikateli a spotřebiteli, mezi pronajímateli a nájemci, mezi zaměstnavateli a zaměstnanci při výkonu jejich závislé práce, mezi pacienty a poskytovateli zdravotnických služeb, neboli v případech, kdy jedna z osob soukromého práva má vůči druhé slabší postavení. Za tohoto stavu je jednou ze společných funkcí právního řádu jako celku, tj. jak veřejného, tak i soukromého práva, vyvažovat tuto faktickou nerovnost vhodně volenými právními prostředky. Co se týče veřejného práva, jde – v souladu s evropským trendem – o účinnější využívání přiměřených, leč zároveň citelných trestů, jakož i správních sankcí. Co se týče soukromého práva, jde o to, aby již sama legislativní politika státu byla zaměřena na rozšíření dalších prvků soukromoprávní ochrany ve prospěch slabší strany (např. nepřípustnost nekalých praktik i překvapujících smluvních podmínek stanovených jednostranně hospodářsky silnějšími podnikateli, rozšíření informačních povinností silnější strany, zvýhodnění slabší strany rozšířením snadnější možnosti odstoupení od smlouvy, zvýšení míry odpovědnosti silnější strany za porušení jejích soukromoprávních povinností či za vyvolání protiprávních stavů vedoucích k újmě aj.). Aby byl tento cíl v soukromém právu úspěšně naplněn, využívají se v něm ve větší míře normy kogentní povahy, které jsou jinak příznačné pro veřejnoprávní úpravu.

Zbývá jen dodat, že tato zvýšená právní ochrana slabší strany nevylučuje, nýbrž předpokládá, že i sama slabší strana bude záležitostem svého soukromého života věnovat potřebnou péči a opatrnost, kterou lze od ní v soukromoprávním styku důvodně očekávat (§ 4 odst. 1; srov. v této souvislosti i zásadu vigilantibus iura scripta sunt neboli zásadu, že práva náležejí bdělým).

Zmíněná problematika postavení slabší strany soukromého práva a její ochrany ustanoveními soukromého práva vystupuje v současné době zvlášť výrazně do popředí, zejména v oblasti spotřebitelského závazkového práva, konkrétně při úpravě smluvních a deliktních závazkových práv a povinností mezi hospodářsky, organizačně, technicky, právně i informačně silnějšími podnikateli – profesionály (zpravidla jde dnes o velké nadnárodní společnosti) na straně jedné a spotřebiteli jako slabšími na straně druhé. Není proto náhodné, že se tato prakticky každodenně vysoce frekventovaná oblast soukromého práva stává stále více důležitější, zejména s ohledem na nutnost dále plynule rozvíjet vnitřní evropský trh. Proto zcela přirozeně tato oblast přitahuje zvláštní současnou pozornost soukromoprávní politiky a legislativy Evropské unie. To má následně adekvátní vliv – zejména prostřednictvím závazných směrnic – i na soukromoprávní politiku a legislativu jednotlivých členských států Evropské unie (blíže srov. hlavu třetí).

Ochrana slabší strany se tak stává jednou z neoddělitelných zásad moderního soukromého práva a moderních občanských zákoníků.

§ 4  Systém soukromého práva

1. Občanské právo jako obecné soukromé právo je třeba v rámci systému jednotného právního řádu společnosti odlišit nejen od veřejného práva (srov. předcházející výklady v § 3), nýbrž v rámci vnitřního systému soukromého práva zároveň od zvláštních (speciálních) soukromých práv, která se v různých fázích historického vývoje soukromého práva postupně vytvářela a s ohledem na pokračující společenský vývoj a jeho měnící se podmínky nadále vytvářejí i zanikají.

Právě tak je i občanský zákoník jako obecný (univerzální) soukromoprávní předpis (kodex) třeba odlišit od zvláštních (speciálních) soukromoprávních předpisů, ať zákonů, či zákoníků. Občanský zákoník lze pro jeho povahu obecného (univerzálního) souhrnu základních soukromoprávních pravidel uplatňujících se pro všechny osoby soukromého práva a pro všechny soukromoprávní záležitosti opodstatněně označovat též jako kodex.

Občanský zákoník však je – stejně jako jsou i zvláštní (speciální) soukromoprávní zákony, resp. zákoníky – předpisem se silou obyčejného zákona. Nicméně občanský zákoník pro tuto svou povahu obecného (univerzálního) soukromého předpisu, který obsahuje základní soukromoprávní pravidla, tvoří podpůrný (subsidiární) zdroj (předpis) i pro všechny zvláštní (speciální) soukromoprávní zákony, resp. zákoníky (k této otázce srov. další výklad).

2. Na rozdíl od občanského práva jako obecného soukromého práva, jehož předmět tvoří osobní, rodinná a majetková práva a povinnosti subjektivní povahy, které se vztahují na všechny osoby soukromého – občanského práva a na všechny soukromoprávní – občanskoprávní záležitosti, předmět zvláštních (speciálních) soukromých práv tvoří osobní, rodinná a majetková práva, která se vztahují jen na určité skupiny osob soukromého práva, resp. jen na určité soukromoprávní záležitosti.

Pokud pak jde o občanský zákoník, ten tvoří pro svou povahu obecného (univerzálního) soukromoprávního předpisu, který obsahuje základní soukromoprávní pravidla, podpůrný (subsidiární) legislativní zdroj i pro všechny zvláštní (speciální) soukromoprávní zákony, resp. zákoníky.

Tato zvláštní (speciální) soukromá práva, právě tak jako jim odpovídající zvláštní (speciální) zákony a zvláštní zákoníky, neztrácejí s ohledem na svou soukromoprávní podstatu vnitřní vazbu a propojenost s občanským právem jako obecným soukromým právem a s jeho hlavním legislativním pramenem – občanským zákoníkem. Proto nejsou zvláštní (speciální) soukromá práva a jejich zvláštní zákony, popř. zvláštní zákoníky izolované od občanského práva a občanského zákoníku, nýbrž občanské právo a občanskoprávní kodex pouze o některé objektivně existující specifické prvky rozšiřují a doplňují (srov. § 9).

Tato zvláštní (speciální) soukromá práva jsou zároveň pěstována a traktována zvláštními vědeckými disciplínami, které z teoretického hlediska umožňují zkoumat specifické prvky těchto práv v podstatně hlubších a širších souvislostech. Pokud tato zvláštní pravidla obsažená ve zvláštních (speciálních) soukromých právech a jim odpovídajících zákonech, resp. zákonících, nabudou povahu a význam základních pravidel obecné soukromoprávní povahy, je namístě zvažovat, zda se občanské právo a občanský zákoník nemají o jejich úpravu obohatit (to se stalo např. i v občanském zákoníku z roku 2012, který integroval některá specifická právní pravidla dosavadního obchodního zákoníku z roku 1991; jako příklad lze uvést pravidlo v § 374 týkající se jen podnikatelů, které bylo v občanském zákoníku z roku 2012 povýšeno na pravidlo obecné – § 2913). Při takovém přístupu však je třeba vždy s ohledem na právní důsledky postupovat – obecně řečeno – vždy velmi obezřetně.

3. V současných právních podmínkách daných přijetím nového občanského zákoníku lze počítat ke zvláštním (speciálním) soukromým právům a zákonům, resp. zákoníkům, zejména právo obchodních společností a družstev jako zvláštní soukromé právo obchodních korporací (legislativně upraveno v zákoně č. 90/2012 Sb. – z. o. k.)15, právo pracovní jako zvláštní soukromé právo pro závislou práci (legislativně upraveno zejména v zákoníku práce č. 262/2006 Sb., ve znění pozdějších předpisů), právo duševního vlastnictví, resp. právo k nehmotným statkům, zejména právo autorské jako zvláštní soukromé právo (legislativně upraveno v zákoně č. 121/2000 Sb., o právu autorském, o právech souvisejících s právem autorským a o změně některých zákonů, ve znění pozdějších předpisů) a právo průmyslového vlastnictví jako zvláštní soukromé právo průmyslového vlastnictví (legislativně upraveno zejména v zákoně č. 527/1990 Sb., o vynálezech a zlepšovacích návrzích, ve znění pozdějších předpisů), jakož i mezinárodní právo soukromé (legislativně upraveno v zákoně č. 91/2012 Sb., o mezinárodním právu soukromém; srov. blíže § 6 D).

Naproti tomu dříve platná obecná ustanovení obchodního zákoníku (zákon č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník, ve znění pozdějších předpisů), jakož i jeho obchodněprávní smluvní a mimosmluvní (deliktní) úprava byly včleněny (integrovány) do jednotného rámce občanského zákoníku z roku 2012 (lze též hovořit o komercializaci občanského zákoníku)16.

Stejný integrační proces nastal u všech ustanovení dosavadního zákona o rodině (zákon č. 94/1964 Sb., o rodině, ve znění pozdějších předpisů). Úprava rodinných práv a povinností, včetně majetkových práv a povinností (srov. zejména manželské majetkové právo – § 708 a násl., některá ustanovení o bydlení manželů – § 743 a násl.), tvoří dnes jednu ze zvláštních částí občanského zákoníku.

Integrační záběr občanského zákoníku z roku 2012 je však podstatně širší (srov. např. integraci pojistného práva – dříve zvláštní zákon č. 37/2004 Sb., o pojistné smlouvě, ve znění pozdějších předpisů, integraci práva bytového spoluvlastnictví – dříve zvláštní zákon č. 72/1994 Sb., o vlastnictví bytů, ve znění pozdějších předpisů, integraci nájmu nebytových prostor – dříve zvláštní zákon č. 116/1990 Sb., o nájmu a podnájmu nebytových prostor, ve znění pozdějších předpisů, aj.).17

Podle důvodové zprávy k občanskému zákoníku z roku 2012 tyto sjednocující (integrující) prvky, zejména sjednocení dosavadního obchodního smluvního i deliktního závazkového práva, mají přispět k odstranění řady nežádoucích duplicit, a tím i komplikacím v právní praxi, především v obchodněprávní praxi.

Pokud jde o spotřebitelské soukromé právo, to zůstalo v podstatě i nadále předmětem úpravy občanského zákoníku (výjimku tvoří i nadále úprava spotřebitelského úvěru – zákon č. 321/2001 Sb.).18 V poslední době – a to i v průběhu příprav nového občanského zákoníku – začala jak v Evropě, tak u nás sílit tendence volající i po jeho zvláštní (speciální) úpravě. V této souvislosti je třeba zvlášť upozornit na Francii, kde byl v roce 2000 přijat samostatný spotřebitelský zákoník (Code de la consommation), který již v sobě integruje úpravu jak soukromoprávních, tak veřejnoprávních spotřebitelských prvků.

4. Bylo již výše řečeno, že pokud jde o vzájemný vztah občanského práva a občanského zákoníku na straně jedné a zvláštních (speciálních) soukromých práv a zvláštních zákonů, resp. zákoníků na straně druhé, platí (§ 9 odst. 2), že občanské právo a občanský zákoník jako obecné soukromé právo a jako obecný soukromoprávní předpis, obsahující obecnou – základní soukromoprávní úpravu, jsou pro tuto svou povahu podpůrně (subsidiárně) použitelné i pro zvláštní (speciální) soukromá práva, jakož i pro zvláštní zákony, popř. zvláštní zákoníky (zásada lex specialis derogat legi generali). To však platí jen tehdy, jestliže samy zvláštní zákony, popř. zvláštní zákoníky neobsahují vlastní úpravu specifických záležitostí (§ 9 odst. 2). Je-li tomu tak, platí přednostně tato zvláštní (speciální) úprava, takže podpůrné (subsidiární) použití občanského zákoníku jako obecného soukromého práva a jako obecného soukromoprávního předpisu nepřichází v úvahu.

Tímto svým postavením a úlohou se občanské právo a občanský zákoník stávají se svými zásadami, instituty i jednotlivými občanskoprávními normami univerzálními ohnisky celého systému soukromého práva i celé systematiky soukromoprávního řádu.

5. Teoretické výzkumy i bohaté zkušenosti právní praxe ve společnosti 21. století potvrzují, že společenské, a tím nutně i právní poměry, se v důsledku dynamicky pokračujícího hospodářského, vědeckého, technologického, informačního i sociálního rozvoje, k němuž dochází ve všech oblastech společenského života, stávají s přibývajícími zvláštnostmi i zvyšujícím se počtem speciálních soukromoprávních úprav stále složitější. To vše je umocněno probíhajícím procesem nadnárodní (transnacionální) globalizace, jmenovitě procesem evropské soukromoprávní integrace. Ten je – vedle přímé aplikovatelnosti nařízení – spojen zejména s harmonizací soukromého práva uskutečňovanou prostřednictvím směrnic, které jsou členské státy povinny do určité doby transponovat do svého národního soukromého práva. Svůj význam však nabývají i formulované zásady – modely různých segmentů evropského soukromého práva jako nezávazná doporučení (srov. např. zásady vyjadřující společné jádro smluvního a deliktního práva členských států Evropské unie). Tyto zásady tvoří důležité inspirativní zdroje nejen pro zvyšování celkové úrovně evropské soukromoprávní kultury, nýbrž – a to zejména – pro postupné překonávání existujících národních soukromoprávních partikularismů, které kladou nežádoucí překážky zejména rozvoji vnitřního evropského trhu.

Tomuto procesu, kdy se soukromoprávní systém jednotlivých členských států Evropské unie – i když jen velmi postupně – přetváří v její nadnárodní soukromoprávní systém (proces tzv. soukromoprávní europeizace), je třeba v rozumné míře a v náročném právním prostředí vytvářet potřebný prostor, a tak si zachovat postavení v hlavním proudu evropského soukromoprávního dění. Ambiciózní projekt jednotného Evropského občanského zákoníku, který byl svého času iniciován Evropským parlamentem – a zatím zdaleka ne všeobecně akceptovaný –, není v současné době na pořadu dne (Christian von Bar).

6. Celý tento proces včetně soukromoprávní europeizace, který se promítá do všech úprav soukromého práva jednotlivých členských států Evropské unie, přispívá výraznou měrou k rozmnožení soukromoprávní materie.

Za tohoto stavu věci se soukromoprávní politika a legislativa jednotlivých členských států Evropské unie ocitají v 21. století před jednou ze základních otázek, a sice jak tuto kvalitativně a kvantitativně narůstající soukromoprávní materii koncepčně, strukturálně, obsahově a pojmoslovně – a přitom zároveň v souladu se všeobecně zdůrazňovanými a přijímanými požadavky na jednoduchost, přehlednost, srozumitelnost a informační přístupnost právních úprav – uspořádat v akceptovatelný a efektivně působící soukromoprávní systém 21. století.

7. Občanský zákoník z roku 2012 jako hlavní legislativní pramen českého soukromého práva zvolil koncepci základního systémového uspořádání, pro kterou je charakteristické velmi rozsáhlé soustředění (integrace) soukromoprávní materie^19. Stalo se tak s odkazem jednak na tradiční středoevropský kontinentální přístup k jednotnému uspořádání soukromoprávní materie, jednak s ohledem na naše vlastní praktické zkušenosti, podle kterých dosavadní značná roztříštěnost (dezintegrace) úprav soukromoprávní materie byla provázena četnými novelizacemi, nežádoucím opakováním (duplicitou), nekoordinovaností, neprovázaností, což vše ve svých důsledcích vedlo k celkové nepřehlednosti a komplikovanosti.

§ 5  Zásady soukromého práva

1. Zásady soukromého práva lze vymezit jako základní pravidla, která ovládají soukromé právo jako systémový celek a prostupují celou úpravu osobních, rodinných a majetkových práv a povinností soukromoprávní povahy bez ohledu na to, jde-li o obecné soukromé právo, či o zvláštní (specifická) soukromá práva (srov. hlava první § 4). Bez použití těchto zásad v praxi jsou aplikace a výklad institutů soukromého práva i jeho jednotlivých ustanovení nemyslitelné.

Význam a úloha zásad soukromého práva vystupují nejvýrazněji do popředí v obecném soukromém právu, tj. občanském právu, a v důsledku toho i v hlavním a univerzálním pramenu soukromoprávního řádu – v občanském zákoníku (srov. § 3 a násl.).

Vedle zásad ovládajících soukromé právo jako celek, a tedy i občanské právo a občanský zákoník, se některé zásady soukromého práva uplatňují jen u některých zvláštních (specifických) soukromých práv (srov. např. oblast práva duševního vlastnictví), a tím i v odpovídajících zvláštních zákonech, resp. zákonících. Některé zásady soukromého práva vystupují výrazně do popředí zase jen v některých zvláštních částech občanského práva a občanského zákoníku (srov. např. zásadu, podle které nikdo nemůže převést na jiného více práv, než sám má – nemo plus iuris ad alium transfere potest, quam ipse habet, která se uplatňuje v oblasti věcných subjektivních občanských práv).

2. Zásady, které ovládají soukromé právo, tj. v prvé řadě občanské právo jako obecné soukromé právo, se uplatňují bez ohledu na to, jsou-li v občanském zákoníku jako ústředním soukromoprávním předpisu výslovně vyjádřeny či nikoliv.20 Výslovný způsob vyjádření zásad soukromého – občanského práva zvolil i nově přijatý občanský zákoník (§ 3 a násl.) s tím, že však nejde o jejich taxativní výčet.

3. Zásady soukromého – občanského práva odvozují svůj základ ze stěžejních hodnot pluralitní demokracie, tržního hospodářství, právního státu a ochrany lidských a občanských práv. Tyto stěžejní společenské hodnoty jsou zakotveny a zformulovány v ústavním pořádku, zejména v Listině, jakož i v mezinárodních úmluvách o občanských a lidských právech, kterými je Česká republika vázána (čl. 10 a 10a Ústavy).21

Po vstupu České republiky do Evropské unie vyplývají určité zásady pro soukromé právo i z hodnot, které jsou vlastní Evropské unii (jejich bližší výklad v hlavě třetí).

Stěžejní společenské hodnoty jsou v ústřední podobě základních práv a svobod vyjádřeny především v čl. 1 Listiny. Podle něj „Lidé jsou svobodni a rovni v důstojnosti a právech. Základní práva a svobody jsou nezadatelné, nezcizitelné, nepromlčitelné a nezrušitelné“.

V následujících článcích se Listina zabývá již jen jednotlivými základními právy a svobodami, jakož i jejich ochranou. Tak např. čl. 6 Listiny zakotvuje právo člověka na ochranu života, čl. 10 právo člověka na zachování jeho lidské důstojnosti, osobní cti, dobré pověsti a jména, čl. 11 právo každého na ochranu práva vlastnit majetek a dědit jej.

4. Význam stěžejních hodnot společnosti vyjádřených zejména v Listině v podobě zásadních práv a svobod a promítajících se do celého právního řádu spočívá pro soukromé – občanské právo v tom, že všechny instituty i jednotlivá ustanovení soukromého – občanského práva je třeba vykládat a používat v souladu s těmito hodnotami (ústavně konformní výklad).22

Po vstupu České republiky do Evropské unie je třeba evropské soukromé právo, zejména to, které bylo transponováno do vnitrostátního právního řádu směrnicemi, vykládat a používat v souladu s jeho hodnotami (eurokonformní výklad).

5. Ze základních práv a svobod, jmenovitě z již cit. čl. 1 Listiny, se zřetelem k tomu, co bylo řečeno již výše o soukromém právu, jehož obecné jádro občanské právo tvoří, zejména pak se zřetelem k § 3 a násl. lze pro soukromé – občanské právo dovodit tyto zásady:

a) autonomie vůle osob soukromého práva,

b) rovné (rozuměj hmotněprávní) postavení osob soukromého práva^23,

c) zákaz nikoho nepoškodit, resp. nikomu neškodit (neminem laedere),

d) zákaz nikdo nesmí pro nedostatek věku, rozumu nebo závislost svého postavení utrpět nedůvodnou újmu; nikdo nesmí zároveň bezdůvodně těžit z vlastní neschopnosti k újmě a tíži druhých,

e) závaznost slibu a uzavřené smlouvy (pacta sunt servanda),

f) prevence,

g) poctivosti a dobré víry (bona fides),

h) kdo vykonává své soukromé subjektivní právo, ten nikomu neškodí (neminem laedit, qui iure suo utitur), včetně zákazu zjevného zneužití práva (abasus iuris),

i) ochrana slabší strany,

j) ochrana soukromých subjektivních práv nabytých v minulosti (iura quaesita),

k) přípustnost analogie legis a analogie iuris,

l) soukromá práva patří bdělým (vigilantibus iura scripta sunt).

Ad a) Vše podstatné o této klíčové zásadě bylo řečeno již v předchozím výkladu (§ 3) o soukromém a veřejném právu a v jejich odlišení, na který se odkazuje. Na tomto místě stačí jen opakovat, že podle této zásady je především na samotných osobách soukromého práva, jak si svá osobní, rodinná a majetková práva a povinnosti soukromoprávní povahy uspořádají. To je soukromoprávní úpravou umožněno tím, že naprostá většina norem soukromého – občanského práva má dispozitivní charakter (§ 1 odst. 2).

Výjimky ze zásady autonomie vůle tvoří případy, kdy jsou osoby soukromého práva při uplatnění své vůle omezeny (limitovány) buď zákonným zákazem, dobrými mravy či veřejným pořádkem, resp. úpravou postavení osob, včetně práva na ochranu osobnosti, právě tak jako ujednáním s jinou osobou soukromého práva, popř. rozhodnutím orgánů veřejné moci.

Vzhledem k důležitému významu dobrých mravů a veřejného pořádku pro soukromé právo jako celek je těmto dvěma kategoriím věnována určitá pozornost již na tomto místě (blíže k nim srov. hlavu čtvrtou § 4 D).

Sám občanský zákoník pojem „dobré mravy“ nikterak nevymezuje. Dosavadní soudní praxe i doktrína je však celkem konstantně formulují jako souhrn společenských, kulturních a mravních hodnot (etických zásad), které v historickém vývoji osvědčují jistou neměnnost, vystihují podstatné historické tendence a zejména jsou sdíleny a uznávány rozhodující většinou společnosti (bylo by rovněž možno říci, že na jejich respektování existuje „společenská dohoda“). Jejich použití jako výjimečného korektivu má přispět v jednotlivých konkrétních případech k odstranění tvrdostí a příkrostí, k nimž by mohlo dojít při strohé aplikaci zákona, a tak poskytnout soudu možnost přiblížit se ve svém rozhodnutí co nejvíce k ideji spravedlnosti (rozhodnutí ex aequo et bono). Tak např. škůdce, který poškozenému způsobil škodu úmyslným porušením dobrých mravů, je povinen mu ji nahradit v plné míře (§ 2909).

Veřejný pořádek podle důvodové zprávy k § 2 občanského zákoníku „prostupuje celé právo a zahrnuje pravidla, na kterých spočívají právní základy společenského řádu společnosti“. Veřejný pořádek přispívá vedle dobrých mravů jako další významný korektiv k ochraně základních práv a svobod člověka. Veřejný pořádek může chránit i „soukromý“ zájem tam, kde tento „soukromý“ zájem představuje hodnotu, které společnost přiznává základní důležitost (např. v rozporu s veřejným pořádkem by bylo každé omezení svobodné volby uzavřít manželství či porušení dobrovolnosti členství v určitém spolku). Lze také říci, že veřejný pořádek je objektivním právem stanovený a chráněný stav společnosti a státu, na jehož neporušitelnosti je nutno bezvýhradně trvat. Jednáním v rozporu s veřejným pořádkem by došlo k narušení objektivním právem ustanovených a státem chráněných společenských pravidel vzájemného chování osob (srov. hlavu čtvrtou § 4 D).

Vzájemný vztah mezi kategoriemi veřejný pořádek a dobré mravy v oblasti soukromého práva není zatím vždy zcela jednoznačně vymezován ani v občanskoprávní doktríně, ani v občanskoprávní praxi. Lze si však představit i situaci, kdy se právní jednání osoby soukromého práva může ocitnout v rozporu jak s veřejným pořádkem, tak s dobrými mravy (např. prodej drog pouličním dealerem bude v rozporu jak s veřejným pořádkem, neboť negativním způsobem zasahuje do svobodného rozvoje osobnosti člověka, protože jej činí závislým, tak s dobrými mravy, neboť zisk nabytý dealerem z prodeje drog je nemravný).

Ad b) I ohledně této klíčové zásady bylo vše podstatné již řečeno v předcházejícím výkladu o vzájemném vztahu soukromého a veřejného práva, na který se odkazuje. Proto zde stačí jen zdůraznit, že tato zásada platí pro všechny osoby soukromého práva, tj. jak pro osoby fyzické, tak pro osoby právnické, popř. pro stát, pokud vystupuje v soukromoprávním styku jako každá jiná právnická osoba (§ 21).

Ad c) Z obsahu této zásady vyplývá, že každá osoba soukromého práva se může ve společnosti chovat libovolně tak, jak sama uzná za vhodné. Svým jednáním – ať konáním, či opomenutím – však musí zůstat v mezích zákona, tj. nesmí jinou soukromou osobu poškozovat ani na její osobnosti (osobnostních či rodinných právech), ani na jejím majetku (neminem laedere). Není přitom právně rozhodné, došlo-li k poškození druhé osoby soukromého práva úmyslným porušením dobrých mravů (§ 2909), porušením mimosmluvní (zákonné) povinnosti (§ 2910) či porušením smluvní povinnosti (§ 2913).

Ad d) S předchozí zásadou neminem laedere souvisí další zásada soukromého – občanského práva, podle které nikdo nesmí pro nedostatek věku, rozumu či závislosti svého postavení utrpět nedůvodnou újmu; právě tak ale platí, že nikdo nesmí ani bezdůvodně těžit z vlastní neschopnosti k újmě druhých. Tato zásada má blízko i k další zásadě uvedené dále pod písm. h), tj. k zásadě zákazu zjevného zneužití subjektivního soukromého práva.

Ad e) Tato zásada zdůrazňuje, že jednou daný slib, zejména však uzavřená smlouva mají být dodržovány (pacta sunt servanda). Nestane-li se tak, pak ten, kdo daný slib nebo uzavřenou smlouvu porušil (zejména nesplněním či nenáležitým splněním své povinnosti ze slibu či smlouvy), musí nést příslušnou formu odpovědnosti, kterou sankční složky soukromoprávních – občanskoprávních norem pro ten který případ předvídají. Zásada závaznosti jednou uzavřené smlouvy však nevylučuje, že smluvní strana od ní může odstoupit, nastanou-li okolnosti předpokládané zákonem. Není dokonce vyloučeno ani to, aby soud za účelem obnovy rovnováhy práv a povinností smlouvu zrušil, jsou-li pro to splněny podmínky stanovené § 1765 a 1766.

Ad f) Zásada prevence vychází z historicky osvědčené myšlenky, že je lépe majetkovým i nemajetkovým újmám předcházet než je následně, byť sebeúčinněji, napravovat. Proto § 2900 obecně stanoví, že vyžadují-li to okolnosti případu či zvyklosti soukromého života, je každý povinen počínat si při svém konání vždy tak, aby nedošlo k nedůvodné újmě na svobodě, životě, zdraví či vlastnictví jiného. Stane-li se tak, je úkolem soukromého – občanského práva zajistit postiženému plnou náhradu způsobené majetkové újmy (§ 2952), právě tak jako plné odčinění nemajetkové újmy (§ 2951 odst. 2, § 2958 a 2959).

Ad g) Soukromé – občanské právo a občanský zákoník stanoví shodně s většinou soukromoprávních kontinentálních úprav právní domněnku („má se za to“), že ten, kdo určitým způsobem v soukromoprávním styku jednal (§ 7), činil tak poctivě a v dobré víře (bona fide)24. Tato domněnka platí potud, pokud se neprokáže opak, tj. že osoba poctivě a v dobré víře nejednala. Poctivě jedná např. ten, kdo jako držitel má z přesvědčivých důvodů za to, že mu náleží právo, které po určenou dobu vykonává (§ 992 odst. 1); v takových případech poctivý držitel nabude věc do vlastnictví (§ 1085 odst. 1). Naproti tomu nepoctivě drží ten, kdo ví anebo komu musí být z okolností případu zjevné, že vykonává právo, které mu nenáleží. V dobré víře jedná např. ten, kdo získal věc, která není zapsána ve veřejném seznamu, a byl vzhledem k okolnostem osobně přesvědčen o oprávnění druhé strany vlastnické právo převést na základě řádného titulu (musí však jít zároveň o způsoby nabytí vlastnického práva předvídané v § 1109). Poctivě a v dobré víře jednající osoba musí být při svém jednání chráněna navzdory tomu, že by mohla zasáhnout či již zasáhla do majetkové či nemajetkové sféry jiné osoby soukromého práva (např. domáhala-li by se soukromá osoba odůvodněně svého práva za pomoci soudního výkonu – exekuce).

Naproti tomu ten, kdo jednal ve zlé víře (mala fide), nemůže počítat s žádným dobrodiním aprobovaným právem.

Ad h) Jestliže osoba soukromého práva vykonává, ať již své osobní, rodinné, či majetkové subjektivní právo soukromoprávní povahy a zůstává přitom v mezích zákona, musí být při takovém výkonu svého práva účinně chráněna donucovací mocí státu. To je jeden z projevů právního státu a ústavně garantované právní jistoty. Jestliže však osoba soukromého práva při výkonu svého práva z mezí zákona vykročila (jde o tzv. exces), pak podle § 8 platí, že došlo-li ke zjevnému zneužití práva (abusus iuris)25, nejedná se již o výkon práva, nýbrž o protiprávní čin, který má za následek odepření autoritativní právní ochrany. Jako typický případ takového zneužití výkonu subjektivního práva (např. práva vlastnického) lze uvést jeho šikanózní výkon, tj. takový, který je činěn výlučně či hlavně za účelem poškodit jinou osobu soukromého práva, nikoli získat vlastní hospodářský prospěch.

S touto zásadou je spjata další zásada soukromého – občanského práva, podle které nikdo nemůže mít užitek ze zjevného zneužití práva, resp. z protiprávního činu, popř. z toho, že nejednal v dobré víře (nemo turpitudinem suam alegare potest neboli nikdo se nemůže dovolávat vlastní nepoctivosti).

Ad i) Zásada ochrany slabší strany provází soukromé právo prakticky od samého jeho počátku (srov. např. ochranu nezletilých, ochranu duševně nemocných aj.). V moderní době tato zásada vystoupila do popředí i v dalších společenských oblastech, jako je např. oblast individuální závislé práce, nájemní oblast, oblast poskytování zdravotní péče, oblast náhrady škody. Zvlášť aktuální se však tato zásada stala v poslední době poté, co došlo zejména k vytvoření hospodářsky silných nadnárodních obchodních celků vystupujících jako podnikatelé (profesionálové) na straně jedné, a to ve vztahu ke spotřebitelům (neprofesionálům) jako slabším na straně druhé. Zásada ochrany slabší strany se tak stala neoddělitelnou zásadou moderního soukromého práva a moderních občanských zákoníků. Není proto náhodné, že se právě v této společensky významné oblasti v posledním období zvlášť projevuje silný vliv práva Evropské unie (§ 1810 a násl., § 2939 a násl.).

Ad j) Tato zásada (iura quaesita) znamená, že pokud bylo v minulosti osobou soukromého práva nabyto řádným zákonným způsobem určité osobní, rodinné či majetkové právo subjektivní povahy (typicky půjde o vlastnické právo), musí být s ohledem na zabezpečení ústavním pořádkem garantované právní jistoty pro celý právní řád respektováno i novější právní úpravou.

S touto zásadou úzce souvisí i zásada, podle které zákon nemá působit nazpět, neboli zákaz retroaktivity (lex retro non agit – § 3028).

Ad k) Zásada přípustnosti analogie legis a analogie iuris znamená, že soud nemůže odmítnout rozhodovat projednávaný případ jen proto, že pro něj neexistuje určité výslovné ustanovení zákona. V takových případech tzv. mezer ukládá zákon soudu (§ 10), aby projednávaný případ posoudil podle ustanovení, která se týkají právního případu co do obsahu a účelu projednávaného případu nejbližšího. Není-li takové ustanovení, posoudí soud případ z hlediska spravedlnosti, jakož i zásad, na nichž spočívá občanský zákoník. V takovém případě je cílem rozhodnutí soudu dospět se zřetelem ke zvyklostem soukromého života, jakož i s přihlédnutím ke stavu právní doktríny i ustálené rozhodovací soudní praxe (stare decisis), k dobrému uspořádání soukromých práv a povinností.26

Ad l) Zásada vigilantibus iura scripta sunt znamená, že právo pomáhá (jen) těm, kdo jsou bdělí, kdo o svá práva anebo vůbec o své soukromoprávní záležitosti pečují, a naopak neprospívá těm, kdo „spí“, kdo o svá soukromá práva nedbají. Je však ve veřejném zájmu, aby případné soudní spory skončily. Stát má povinnost zajistit ochranu soukromým právům, nicméně tuto ochranu si zaslouží jen ti, kdo se o svá soukromá práva sami starají. Zásada práva patří bdělým se v soukromém právu zvlášť zřetelně uplatňuje např. v institutech promlčení a vydržení (srov. hlavu sedmnáctou).

S touto zásadou jsou spjaty další dvě zásady, konkrétně zásada, že neznalost práva neomlouvá (ignorantia legis non excusat), bez níž se právní řád neobejde, jakož i zásada prior tempore, potior iure. Podle naposledy uvedené zásady má přednost ten, kdo vykonal své subjektivní soukromé právo dříve (např. v oblasti věcných práv se tato zásada projevuje v tom, že pořadí zápisů v katastru nemovitostí se u převáděných nemovitých věcí řídí dobou, ve které došel katastrálnímu úřadu návrh na vklad).

§ 6  Občanské právo hmotné jako obecné soukromé právo

A.  Pojem

1. Občanské právo hmotné^27 (Bürgeliches Recht – Zivilrecht, Droit civil, Diritto civile, Derecho civil, Graždanskoje pravo) zaujímá v rámci systému celého soukromého práva ústřední postavení. Toto ústřední postavení občanského práva je v domácí i zahraniční civilistické literatuře zpravidla vyjadřováno tak, že občanské právo se označuje za obecné soukromé právo, resp. za jádro soukromého práva.

Občanské právo je tak charakterizováno tím, že jde o právo jednak soukromé, jednak obecné (E. Tilsch).

Bylo již uvedeno výše (srov. hlava první § 4), že vedle občanského práva jako obecného soukromého práva tvoří součást celkového systému soukromého práva i zvláštní (speciální) soukromá práva (blíže srov. hlava první § 4).

2. Občanské právo lze vymezit jako obecné soukromé právo, jehož předmětem jsou osobní, rodinná a majetková práva a povinnosti subjektivní povahy, které se vztahují na všechny osoby občanského práva a na všechny občanskoprávní záležitosti, jež se mezi nimi navzájem příznačně realizují na zásadách jejich autonomie vůle a rovného (rozuměj hmotněprávního) postavení jako nejvýraznějších projevů jejich svobody, důstojnosti a rovnosti v soukromém právu.28

Zejména tyto dvě zásady, které klíčově ovládají občanské právo, je umožňují dostatečně zřetelným způsobem odlišit od jiných právních odvětví (oborů) právního řádu, jmenovitě od práva správního.

3. Občanská práva subjektivní povahy lze třídit na:

1)  Osobní práva

a)  Statusová práva, tj. práva upravující právní stav, resp. postavení fyzických a právnických osob.

b) Ryze osobní neboli osobnostní právo, které jako takové přísluší každé fyzické osobě (a proto opodstatněně označované jako všeobecné osobnostní právo).

2) Rodinná práva (jejich charakteristickým znakem je, že vedle dominantních osobních rodinných práv zahrnují i majetková rodinná práva, zejména manželské majetkové právo).

3)  Majetková práva

a)  držba , vlastnické právo, věcná práva k věci cizí ( iura in re aliena) ,

b)  dědické právo,

c)  závazkové právo (smluvní a deliktní).

Bližší rozbor všech těchto osobních, rodinných a majetkových práv a povinností budou obsahovat další postupně vydávané části této učební pomůcky.

Za základní pilíře občanského práva jako obecného soukromého práva i nově přijatého občanského zákoníku jako univerzálního soukromoprávního předpisu, které se odvozují z myšlenkových zdrojů ústavního pořádku České republiky, zejména z Listiny, jakož i mezinárodních smluv, kterými je Česká republika vázána, lze považovat: integritu osobnosti člověka, jeho tvůrčí duševní činnost, rodinu, rodičovství a manželství, vlastnictví a jeho nedotknutelnost, dominující peněžně ekvivalentní směnu statků uplatňující se zejména na základě smluv, odpovědnost a dědickou posloupnost (sukcesi).

4. Občanské právo je již tradičně a převážně právem kodifikovaným.

Ústředním předpisem občanského práva a základem soukromoprávního řádu jako celku je občanský zákoník. Z tohoto důvodu bývá občanský zákoník někdy též označován jako „ústava“, resp. „ charta“ soukromého práva.

Občanský zákoník se stal součástí platného právního řádu publikací pod č. 89/2012 Sb. dne 22. března 2012 s odloženou účinností k 1. lednu 2014.

Celkově jej lze charakterizovat jako zákoník (kodex) standardního středoevropského typu, jehož základním východiskem pro úpravu osobních, rodinných a majetkových práv a povinností subjektivní povahy všech osob občanského práva a všech občanskoprávních záležitostí je svobodný člověk s jeho přirozenými právy a zajištěnou možností žít soukromý život podle svého, a zároveň to samé respektovat i ve vztahu k druhým (§ 81).

B.  Systém občanského práva

Občanské právo jako obecné soukromé právo se jako systém vnitřně dělí na určité věcné oblasti (srov. dále).

V dosavadní historii vývoje občanského práva lze zaznamenat dva základní systémy uspořádání materie občanského práva:

1. Institucionální systém^29, z něhož jako ze svého základu vyšel a nadále vychází i nadále např. rakouský Všeobecný zákoník občanský z roku 1811 (ABGB); svým způsobem je na něm založen i francouzský občanský zákoník z roku 1804 (Code civil).

2. Zejména od 19. století se rozšiřující pandektní systém^30, který tvořil a tvoří základ např. pro německý občanský zákoník z roku 1895 (BGB).

První ze jmenovaných systémů, tj. institucionální systém, člení materii občanského práva na tři oblasti: první oblast tvoří úprava osobních práv (sem je vedle práva osob řazeno i rodinné právo), dále následuje oblast úpravy práv k věcem, která zahrnuje všechna věcná práva, do nichž zařazuje i držbu, dále právo dědické a právo závazkové – obligační (v ABGB označované jako osobní právo k věcem) a konečně třetí oblast představují ustanovení společná jak pro úpravu osobních práv, tak pro úpravu práv k věcem. Institucionální systém ABGB neobsahuje tzv. obecnou část; ustanovení obecné povahy však lze nalézt na různých místech ABGB (např. v úvodních ustanoveních § 1 a násl., v hlavě o osobním právu k věcem – § 859 a násl., která pojednává o smlouvách i o právních jednáních vůbec).

Druhý, tj. pandektní systém, se od prvního institucionálního systému odlišuje zejména tím, že vytvořil pět částí. Začíná obecnou částí občanského práva jako společnou pro všechny ostatní zvláštní části. Po této obecné části následují části týkající se věcných práv a závazkových práv. Systém pak uzavírají části o právu rodinném a dědickém.

V různě modifikovaných variantách se lze s oběma systémy občanského práva jako základem setkat i v současném soukromém právu. Probíhající společenské a právní změny, nové poznatky i zkušenosti, ke kterým v různých zemích dochází, jakož i integrační procesy s sebou přirozeně přinášejí i některé specifické prvky uspořádání systému občanského práva, které se následně promítají i do občanských zákoníků.

3. Současný systém uspořádání českého občanského práva, který je silně ovlivněn přístupem svého hlavního legislativního pramene, tj. občanského zákoníku z roku 2012, je následující:

1) Obecná část (v jejím rámci zůstává úprava osobního stavu osob soukromého práva i všeobecného osobnostního práva).

Obecná část občanského práva zahrnuje zásady, instituty a ustanovení, které jsou společné pro všechny jeho zvláštní části, a vzhledem k postavení občanského práva jako obecného soukromého práva v celkovém systému soukromého práva společné i pro všechny zvláštní (specifické) části soukromého práva (jde např. o zásady, o ustanovení o osobách fyzických a právnických, o právních jednáních, ustanovení o zastoupení, o promlčení aj.). Přednost existence obecné části spočívá v tom, že v souladu s požadavkem legislativní racionality a úspornosti umožňuje vyhnout se v dalším zákonném textu zbytečnému opakování i častým odkazům.

Některé normy občanského práva, zejména ty, které se nacházejí v obecné části (platí to však i o některých úpravách věcného či závazkového práva), jsou dokonce společné pro právní řád jako celek, tj. i pro právo veřejné (např. normy, které upravují postavení fyzických i právnických osob, jejich právní jednání, promlčení, prekluzi, jakož i např. normy upravující základní věcné právo, tj. vlastnické právo; normy upravující smlouvu). V těchto případech tak občanské právo tvoří zároveň obecné právo (ius commune) pro celý právní řád společnosti.31 Tomu je třeba rozumět tak, že tam, kde existuje zvláštní úprava (rozuměj zvláštní úprava ve smyslu veřejného práva, konkrétně zejména úprava správního práva), se soukromé právo neuplatní; avšak tam, kde se úprava veřejnému právu nedostává, není použití soukromého práva jako obecného práva pro celý právní řád, a tedy i pro veřejné právo, při řešení vyloučeno.

2)  Zvláštní část

a)  rodinné právo,

b) majetková práva absolutní [sem jsou vedle držby řazena všechna věcná práva, zejména na prvém místě základní (mateřské) věcné právo, tj. vlastnické právo, věcná práva k věci cizí (iura in re aliena), jakož i dědické právo],

c) majetková práva relativní [v této části jsou upravena v jednotném rámci vedle všeobecných ustanovení závazkového práva i úprava smluvního a mimosmluvního (deliktního) závazkového práva, tj. včetně obchodního a spotřebitelského závazkového práva].32

d) Ustanovení společná, přechodná a závěrečná (včetně zrušujících ustanovení).

C.  Občanské právo hmotné a občanské právo procesní

1. Objektivní právo hmotné (materiální) upravuje dovolené chování nebo zakazuje nedovolené chování anebo stanoví určité povinnosti lidí a jiných subjektů práva v jejich vzájemných společenských vztazích osobních, rodinných a majetkových (srov. výše hlava první § 1).

Objektivní právo procesní (formální) upravuje – obecně řečeno – postup při realizaci či ochraně hmotného práva prostřednictvím ochrany subjektivních práv. Zároveň procesní právo upravuje – vedle postupu – též procesní práva a povinnosti, které přitom subjektům procesu vznikají (např. právo vždy se před rozhodnutím k věci vyjádřit nebo právo podat proti rozhodnutí opravný prostředek a za jakých podmínek atd.).

Pro tuto svou roli bývá procesní právo někdy považováno za právo „pomocné“, protože slouží k prosazování práva hmotného. Jiné teorie naopak zdůrazňují přednostní postavení procesního práva, protože platí, že nic z hmotného právo se neprosadí, pokud to nebude deklarováno v autoritativním procesu.

Za nepochybné lze považovat, že hmotné právo se neobejde bez procesního práva, má-li dojít svého uskutečnění a ochrany. Naproti tomu procesní právo bez hmotného práva by samo o sobě postrádalo smysl. Tak tvoří hmotné a procesní právo určité koreláty, vzájemně na sobě více či méně závislé.

Každé odvětví hmotného práva – v soukromoprávní i veřejnoprávní oblasti – potřebuje a v moderní době také má odpovídající procesní právo (byť třeba jejich označení a členění není vždy stejné). Hmotné a procesní právo jsou tak úzce spjata. Jsou však zároveň do té míry rozdílná, že v moderní době tvoří samostatná právní odvětví, což se nejvýrazněji projevuje v oblasti soukromého práva a civilního procesu (srov. k tomu bod 2).

Pro procesní (formální) právo je charakteristické, že v něm vždy vystupuje autoritativní orgán (soud, správní úřad aj.) nadaný pravomocí autoritativně a závazně rozhodnout o právech a povinnostech. Tato autoritativnost a závaznost se projevuje zejména tím, že pravomocné a konečné rozhodnutí je vynutitelné s použitím státního (nebo státem regulovaného) donucení. Procesní právo je proto vždy právem veřejným (srov. výklad hlavy první § 3), neboť vždy je přítomen prvek nadřazenosti (soudu nebo jiného orgánu) a podřízenosti (ostatních subjektů).

Hlavními odvětvími procesního práva jsou:

– Civilní procesní právo, které slouží prosazování soukromého práva. Základním právním předpisem je občanský soudní řád (o. s. ř.) a zákon o zvláštních řízeních soudních.33

– Trestní procesní právo, které slouží trestnímu právu hmotnému. Základním právním předpisem je trestní řád (zákon č. 141/1961 Sb., ve znění pozdějších předpisů).

– Správní procesní právo spolu se soudním přezkumem správních rozhodnutí ve správním soudnictví, které slouží správnímu (administrativnímu) právu. Základními předpisy jsou správní řád (zákon č. 500/2004 Sb., ve znění pozdějších předpisů) a soudní řád správní (zákon č. 150/2002 Sb., ve znění pozdějších předpisů).

Každý proces (řízení) obsahuje ze své podstaty vždy dvě stadia řízení: v prvním stadiu se hledá a autoritativně vyslovuje, co je v dané věci právem, a ukládají se povinnosti. Toto stadium končí pravomocným rozhodnutím, které již nelze žádným opravným prostředkem zvrátit (někdy se označuje jako řízení nalézací). Ve druhém stadiu jde o výkon (vynucení) toho, co bylo před tím vysloveno (řízení vykonávací neboli exekuční).

2. Ochraně i realizaci soukromého práva slouží občanské, resp. civilní procesní právo. Ustanovení § 12 stanoví, že „každý, kdo se cítí ve svém právu zkrácen, může se domáhat ochrany u orgánu vykonávajícího veřejnou moc (...). Není-li v zákoně stanoveno něco jiného, je tímto orgánem veřejné moci soud“.

Soud přitom postupuje podle předpisů občanského, resp. civilního procesního práva.

Ochrana je poskytována tím, že v rámci občanského, resp. civilního řízení upraveného civilním procesním právem rozhodují soudy o subjektivních právech, a dále o povinnostech, které nejsou plněny (realizovány) dobrovolně. To platí jak o obecném soukromém právu, resp. o základním jádru soukromého práva, tj. o občanském právu, tak o jeho dalších zvláštních (specializovaných) částech, jako je právo obchodní, pracovní, autorské a jiné.

V občanskoprávním, resp. civilním nalézacím řízení se především rozhodují spory o subjektivní osobní, rodinné a majetkové právo, které bylo porušeno nebo ohroženo a jehož ochrany se dotčený subjekt – účastník řízení domáhá. Rozhodujícím orgánem je soud (není-li výjimečně zákonem anebo rozhodčí smlouvou povolán někdo jiný). Soud rozhoduje za podmínek a postupy stanovenými občanským soudním řádem jako základním procesním předpisem. V těchto občanskoprávních, resp. civilních sporech jde převážně o to, aby bylo deklarováno, co jako právo vzniklé na základě jiných právních skutečností platí. Proto jsou tato rozhodnutí převážně deklaratorní povahy. Deklaratorní rozhodnutí jsou pro nalézací civilní řízení typická.

Někdy však hmotné právo požaduje, aby byla subjektivní osobní, rodinná a majetková práva teprve soudním rozhodnutím založena (popřípadě již existující práva změněna nebo zrušena). Tam jde o rozhodnutí právotvorné, konstitutivní povahy (z hlediska hmotného práva je takové rozhodnutí právní skutečností). Konstitutivní rozhodnutí se vydávají zejména o právech osobních a rodinných: v řízení postupují soudy podle zákona o zvláštních řízeních soudních, kde se však občanský soudní řád, jako základní civilněprocesní předpis, použije podpůrně (subsidiárně). Konstitutivní rozhodnutí se výjimečně vydávají též v majetkových sporech (například o zrušení a vypořádání spoluvlastnictví; v těchto případech však jen tam, kde to hmotné právo výslovně stanoví, a jen tehdy, nemohou-li se strany dohodnout).

Občanskoprávní, resp. civilní vykonávací řízení je v současné době dvojí. Je to v prvé řadě vykonávací řízení soudní, v němž na základě již vydaného rozhodnutí, které není dobrovolně plněno (tzv. titul pro výkon rozhodnutí), soud nařizuje a zároveň provádí nucené vymožení uložených povinností. Vykonávací řízení upravuje občanský soudní řád v části šesté. Za druhé je to exekuční řízení, v němž jsou, rovněž na základě již vydaného rozhodnutí (exekučního titulu), vynucovány majetkové povinnosti činností soudních exekutorů. Exekuční řízení je upraveno zákonem č. 120/2001 Sb., o soudních exekutorech a exekuční činnosti (exekuční řád), ve znění pozdějších předpisů.

Podrobněji srov. výklad v hlavě deváté § 4.

D.  Občanské právo hmotné a mezinárodní právo soukromé

I.  Obecně

Mezinárodní právo soukromé upravuje soukromoprávní poměry, které obsahují mezinárodní prvek. Pojem „soukromoprávní poměry“ zahrnuje poměry v rámci hmotného soukromého práva, tedy práva občanského, včetně rodinného a práva obchodního a pracovního (srov. důvodovou zprávu k n. z. m. p. s.). „Mezinárodní prvek“, tedy určitý vztah k zahraničí, může spočívat v různých okolnostech. Zejména je dán tehdy, pokud jeden či oba subjekty mají cizí státní příslušnost, bydliště, obvyklý pobyt nebo sídlo v zahraničí, pokud právně relevantní skutečnost nastala nebo má nastat v zahraničí (např. v zahraničí vznikla škoda); předmět právního poměru, pokud se nachází v zahraničí apod. O poměr s mezinárodním prvkem se tak může jednat i za situace, kdy oba subjekty právního poměru mají obvyklý pobyt nebo sídlo v České republice. Mezinárodní prvek musí být pro daný poměr relevantní, tedy dostatečně významný, nikoli zanedbatelný. Pokud je v soukromoprávním poměru přítomen relevantní mezinárodní prvek, postup při aplikaci práva je zčásti odlišný od postupu při čistě vnitrostátních poměrech: nejprve bude zpravidla nezbytné určit, kterým právním řádem se daný poměr řídí, a teprve poté bude hledáno vlastní hmotněprávní řešení. V případě, že daný poměr spadá do působnosti mezinárodní smlouvy nebo nařízení EU, bude řešení hledáno primárně v těchto předpisech.

II.  Normy mezinárodního práva soukromého

Do mezinárodního práva soukromého se zahrnuje několik kategorií norem, z nichž k nejvýznamnějším patří:

a) kolizní normy,

b) tzv. přímé hmotněprávní normy,

c) normy mezinárodního civilního procesního práva, a někdy se ještě zvlášť rozlišují

d) normy soukromého cizineckého práva.

Ad a)Kolizní normy určují, kterého právního řádu z těch, jejichž aplikace přichází v úvahu, se má použít. Smyslem kolizních norem je pouze určení rozhodného práva. Např.: „Způsobilost osoby uzavřít manželství, jakož i podmínky jeho platnosti se řídí právním řádem státu, jehož je osoba občanem.“ (§ 48 odst. 1 n. z. m. p. s.).

Ad b)Tzv. přímé hmotněprávní normy jsou normy většinou obsažené v mezinárodních smlouvách. Jsou to normy práva soukromého, jejímiž přímými adresáty jsou soukromé osoby. Tyto normy jsou výlučně určeny k regulaci soukromoprávních poměrů s mezinárodním prvkem. Ty se aplikují na tyto poměry přímo, bez předchozího použití kolizní normy. Např.: „Je-li prodávající povinen vrátit kupní cenu, je rovněž povinen zaplatit z ní úroky od doby, kdy kupní cena byla zaplacena.“ (čl. 84 odst. 1 Vídeňské úmluvy OSN o smlouvách o mezinárodní koupi zboží). Toto ustanovení se přímo vztahuje na mezinárodní kupní smlouvu, která spadá do předmětu úpravy Vídeňské úmluvy.

Ad c) Součástí mezinárodního práva soukromého je v české teoretické i legislativní koncepci rovněž mezinárodní civilní procesní právo, zkráceně nazývané „mezinárodní právo procesní“. Normy mezinárodního práva procesního upravují řízení o soukromoprávních věcech, poměrech, kde je obsažen mezinárodní prvek. Např.: „Řízení zahájené v jiném státě nebrání zahájení řízení o téže věci mezi týmiž účastníky u českého soudu. Bylo-li řízení u českého soudu zahájeno později než řízení zahájené v jiném státě, může je český soud v odůvodněných případech přerušit, lze-li předpokládat, že rozhodnutí zahraničního orgánu bude v České republice uznáno.“ (§ 8 odst. 2 n. z. m. p. s.).

Ad d)Normy soukromého cizineckého práva upravují právní postavení cizinců. Jsou to normy hmotněprávní, kde je mezinárodní prvek dán již samotnou přítomností cizince. Do mezinárodního práva soukromého spadají pouze normy soukromého cizineckého práva, nikoli tedy všechny normy upravující postavení cizinců. Např.: „Cizinci a zahraniční právnické osoby mají v oblasti svých osobních a majetkových práv, pokud tímto zákonem nebo jiným právním předpisem není stanoveno něco jiného, stejná práva a stejné povinnosti jako státní občané České republiky a české právnické osoby.“ (§ 26 odst. 2 n. z. m. p. s.).

III.  Pojetí mezinárodního práva soukromého

Mezinárodní právo soukromé je považováno za zvláštní, samostatné odvětví právního řádu, jehož specifické rysy tvoří předmět úpravy ve zvláštním samostatném zákoně, a každý stát má své vlastní mezinárodní právo soukromé. Tento názor však není jednoznačně sdílen. Podle tzv. civilistického pojetí je mezinárodní právo soukromé, resp. jeho část sestávající z kolizních norem, považována za součást občanského práva. Naproti tomu tzv. internacionalistické pojetí chápe mezinárodní právo soukromé jako součást mezinárodního práva.

Toto odlišné pojetí mezinárodního práva soukromého je založeno zejména na tom, že mezinárodní právo soukromé upravuje soukromoprávní poměry, což vede k závěru, že je součástí občanského práva. Toto pojetí podporuje i legislativní zakotvení kolizní části mezinárodního práva soukromého v občanských zákonících některých států (např. Německa, Španělska, nejnověji Nizozemska). Významným specifikem, které odlišuje mezinárodní právo soukromé od práva občanského, je existence mezinárodního prvku. Na druhé straně právě tato existence mezinárodního prvku podporuje závěr, že mezinárodní právo soukromé je součástí práva mezinárodního. Proti internacionalistickému pojetí však lze namítat, že poměry, které jsou předmětem úpravy mezinárodního práva soukromého, mají nikoli veřejnoprávní, ale soukromoprávní charakter.

IV.  Zákony o mezinárodním právu soukromém

1. Česká, resp. československá úprava mezinárodního práva soukromého má v rámci středoevropských států, ale i ve světovém měřítku poměrně dlouhou historii.

2. Zákon č. 41/1948 Sb., o mezinárodním a mezioblastním právu soukromém a o právním postavení cizinců v oboru práva soukromého, byl jedním z prvních a byl považován za moderní kodifikaci mezinárodního práva soukromého. Jeho předlohou byla kapitola o mezinárodním právu soukromém z vládního návrhu čs. občanského zákoníku ze 4. prosince 1936. Tento zákon sjednotil právo platné v českých zemích a na Slovensku. Nahradil do té doby roztříštěná ustanovení a zčásti i nepsaná pravidla, která určovala rozhodné právo a postavení cizinců.

3. V polovině šedesátých let, v rámci velké kodifikace, byl tento původní zákon nahrazen zákonem č. 97/1963 Sb., o mezinárodním právu soukromém a procesním (m. p. s.), který s určitými změnami, provedenými zejména v důsledku práva EU, platí dodnes. Tento zákon byl svého času rovněž hodnocen velmi pozitivně, jeho přínosem bylo zejména spojení kolizních norem a norem mezinárodního civilního procesního práva do jednoho předpisu. To je řešení, které se posléze prosadilo i v řadě moderních evropských kodifikací, v novějších haagských úmluvách i v nejnovějších nařízeních EU. Rovněž se proslavil zavedením možnosti neomezené volby rozhodného práva v závazkových vztazích. Šlo o standardní, tradiční úpravu mezinárodního práva soukromého a procesního, která je logická, jednoduchá a přehledná.

4. Přijetí nového zákona o mezinárodním právu soukromém č. 91/ 2012 Sb. (n. z. m. p. s.) bylo odůvodněno především rekodifikací českého soukromého hmotného práva. Rekodifikace přinesla některé nové instituty, pro něž byly vytvořeny zvláštní kolizní normy, částečně bylo nutno promítnout i změny terminologické. Hlavním přínosem nově přijatého zákona je sjednocení úpravy mezinárodního práva soukromého do jediného předpisu – do n. z. m. p. s. Byly převzaty kolizní a další normy z obchodního zákoníku, zákona směnečného a šekového, ze zákona o rozhodčím řízení, insolvenčního zákona a dalších předpisů, které regulují rovněž vztahy s mezinárodním prvkem.

Struktura n. z. m. p. s. začíná obecnou částí, na kterou navazují rovněž obecná ustanovení mezinárodního práva procesního, jakož i obecná ustanovení mezinárodního práva soukromého. Tato obecná ustanovení rovněž představují významné novum, odpovídající vývoji mezinárodního práva soukromého v zahraničí. Zvláštní část mezinárodního práva soukromého obsahuje ustanovení pro jednotlivé druhy soukromoprávních poměrů, a to vždy tak, že pro každý druh soukromoprávních poměrů je nejprve vymezena pravomoc, poté následují ustanovení určující rozhodné právo a nakonec je upraveno uznání cizích rozhodnutí. Tato struktura zvláštní části mezinárodního práva soukromého je příznačná i pro řadu moderních zákonů o mezinárodním právu soukromém i pro nejnovější nařízení EU, která upravují mezinárodní právo soukromé. Po zvláštní části následují speciální procesní úpravy pro právní pomoc, řízení o úpadku a rozhodčí řízení.

Zákon se zároveň přizpůsobuje moderním trendům v tzv. hraničních určovatelích, tedy kritériích, podle nichž se určuje rozhodné právo a zčásti i pravomoc. Namísto tradičního kritéria státní příslušnosti fyzických osob nastupuje v mnoha případech kritérium obvyklého pobytu. Dalším přínosem n. z. m. p. s. je i detailnější úprava kolizních řešení.

Celkově však lze n. z. m. p. s. hodnotit jako předpis, který nepředstavuje oproti dosavadní úpravě výraznou radikální změnu. Vychází z dosavadních tradic úpravy mezinárodního práva soukromého v České republice a kontinuálně navazuje na m. p. s.

Ve vztahu k občanskému zákoníku představuje n. z. m. p. s. zvláštní právní úpravu(lex specialis). Občanský zákoník je zákonem subsidiárně aplikovatelným pro celé soukromé právo ve všech aspektech, pokud speciální soukromoprávní předpisy nestanoví od občanského zákoníku odchylky (srov. důvodovou zprávu k § 9). Je potřebné upřesnit, že tento vztah se týká částí n. z. m. p. s., které obsahují kolizní normy a normy soukromého cizineckého práva.

Procesní ustanovení v n. z. m. p. s. jsou leges speciales ve vztahu k občanskému soudnímu řádu, případně k dalším procesním předpisům.

Podle § 2 n. z. m. p. s. se tento zákon použije v mezích ustanovení vyhlášených mezinárodních smluv, kterými je ČR vázána, jakož i přímo použitelných ustanovení práva Evropské unie. Mezinárodní smlouvy takto specifikované mají před n. z. m. p. s. aplikační přednost (čl. 10 Ústavy). Přímo použitelná ustanovení práva Evropské unie jsou součástí evropského mezinárodního práva soukromého.

V.  Evropské mezinárodní právo soukromé

1. Předmětem evropského mezinárodního práva soukromého jsou soukromoprávní poměry vznikající v oblasti přeshraničních styků v rámci Evropské unie, které jsou regulovány jednotnou úpravou vyplývající z práva EU .

Evropské mezinárodní právo soukromé zahrnuje tři okruhy právních norem:

a) normy upravující pravomoc, resp. mezinárodní příslušnost civilních soudů členských států EU v přeshraničních sporech, jakož i otázky spolupráce těchto soudů,

b) kolizní normy a

c) normy upravující uznání a výkon cizích soudních a dalších rozhodnutí, tj. rozhodnutí vydaných v jiných členských státech EU, v soukromoprávních věcech.

Toto rozdělení vychází z vymezení soudní spolupráce v občanských věcech v ustanovení čl. 81 Smlouvy o fungování Evropské unie, které je legislativním východiskem evropských předpisů v této oblasti. Sjednocená právní úprava soudní spolupráce v občanských věcech se rozvíjí vysokým tempem a evropské mezinárodní právo soukromé bývá často označováno za nejdynamičtější oblast jednotné regulace evropského soukromého práva. Je tomu tak především proto, že jak kolizní normy, tak normy mezinárodního civilního procesního práva vytvářejí vhodné podmínky pro sjednocenou úpravu, neboť ve srovnání s hmotným soukromým právem jsou podstatně menším zásahem do právní kultury jednotlivých členských států. Tyto normy pouze určují rozhodné právo nebo pravomoc soudů státu, které budou o věci rozhodovat, – to jsou oblasti, v nichž jsou státy v zájmu hladkého průběhu integračních vztahů ochotny sjednávat alespoň v určité míře kompromisy.

2. Pro evropské mezinárodní právo soukromé mají zásadní význam nařízení jako akty, které jsou závazné v celém svém rozsahu a přímo použitelné v členských státech. K nejvýznamnějším nařízením patří:

a) nařízení Rady č. 44/2001 o soudní příslušnosti a uznání a výkonu soudních rozhodnutí ve věcech občanských a obchodních (nařízení Brusel I), a nařízení EP a Rady (EU) č. 1215/2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (přepracované znění, nařízení Brusel I bis),

b) nařízení Rady č. 2201/2003 o soudní příslušnosti, uznání a výkonu rozsudků ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti (nařízení Brusel II bis),

c) nařízení Rady č. 1346/2000 o úpadkovém řízení,

d) nařízení EP a Rady (ES) č. 593/2008 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (nařízení Řím I),

e) nařízení EP a Rady (ES) č. 864/2007 o právu rozhodném pro mimosmluvní závazkové vztahy (tzv. nařízení Řím II),

f) nařízení Rady (ES) č. 4/2009 o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a o spolupráci ve věcech vyživovacích povinností a

g) nařízení EP a Rady (EU) č. 650/2012 o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a přijímání a výkonu veřejných listin v dědických věcech a o vytvoření evropského dědického osvědčení.

Význam mají i nařízení upravující dílčí procesní otázky, jako nařízení EP a Rady (ES) č. 805/2004, kterým se zavádí evropský exekuční titul pro nesporné nároky; nařízení EP a Rady (ES) č. 1896/2006, kterým se zavádí řízení o evropském platebním rozkazu, nebo nařízení EP a Rady (ES) č. 861/2007, kterým se zavádí evropské řízení o drobných nárocích.

3. Směrnice jsou závazné pro státy, jimž jsou určeny, a to z hlediska svého cíle, přičemž volba formy a prostředku se ponechává vnitrostátním orgánům. Ustanovení, jimiž se provádějí evropské směrnice, nacházíme i v mezinárodním právu soukromém, např. § 87 odst. 4 n. z. m. p. s. přejímá ustanovení směrnice 2008/122/ES o ochraně spotřebitele ve vztahu k některým aspektům smluv o dočasném užívání ubytovacího zařízení (timeshare), o dlouhodobých rekreačních produktech, o dalším prodeji a o výměně.

4. Pramenem evropského mezinárodního práva soukromého jsou výjimečně i rozhodnutí, např. značný praktický význam má rozhodnutí Rady č. 2001/470/ES, o vytvoření Evropské soudní sítě pro občanské a obchodní věci.

E.  Občanské právo v mezinárodních souvislostech (občanskoprávní komparatistika)

I.  Obecně

1. Pro hlubší poznávání, správnou aplikaci a zejména normotvorbu vlastní země je prospěšné poznávat právo cizích zemí a vzájemně je srovnávat. S ohledem na občanský zákoník z roku 2012 nahrazující dosavadní obč. zák. č. 40/1964 Sb. nabývá tato teze na zvláštním významu. Ponechá-li se stranou primární pramen občanského zákoníku z roku 2012, jímž je tzv. vládní návrh novely občanského zákoníku z roku 1937, lze zjistit, že český kodex soukromého práva z roku 2012 ovlivnila řada legislativních zdrojů zahraničních. Zřetelnou inspirací byly zákoníky rakouský (ABGB), švýcarský (ZGB), německý (BGB), holandský (Burgerlijk Wetboek), québecký (Code civil québecois – CCQ), v oblasti úpravy věcných práv i polský Kodeks cywilny a ve sféře obligačního práva pak i kodifikace románské provenience jako francouzský Code civil, italský Codice civile nebo španělský Código civil. Pro náležitou interpretaci a aplikaci institutů, jež mají svůj původ v některém ze zahraničních kodexů, je žádoucí porozumět nejen přímé dikci cizího zákonodárce, ale je nezbytné daný institut předestřít v jeho širších souvislostech. Zejména je užitečné analyzovat přejímané legislativní řešení v celém jeho tamějším doktrinálním i judikaturním kontextu.

2. Srovnáváním práva a zároveň teoretickými problémy takového srovnávání se zabývá srovnávací právní věda – právní komparatistika (někdy podle francouzského a anglického vzoru nazývána též „srovnávací právo“)34. Existuje jednak obecná právní komparatistika, která se zabývá teoretickými problémy (možnostmi a limity) srovnávání práva, jednak dílčí komparatistiky, z nichž nejvýznamnější a ve světě nejrozvinutější je komparatistika soukromoprávní.

Myšlenka, že cestou srovnávání práva a působením k určité, byť odvětvové, harmonizaci, nebo dokonce unifikaci se dosáhne vytvoření jediného komplexního práva, byla utopická již v době svého vzniku. Přesto se však, a to právě v oblasti práva soukromého, osvědčují snahy o unifikaci právní úpravy některých právních vztahů nebo institutů, resp. alespoň snahy o částečné sblížení práva různých zemí (např. došlo ke značnému sblížení práva skandinávských zemí). Pro nás je nejvýznamnější unifikace právní úpravy v oblasti obchodní, k níž došlo Úmluvou OSN o smlouvách o mezinárodní koupi zboží (Vídeň 1980)35. Tato úmluva se promítla do úpravy procesu uzavírání smluv (§ 1731 a násl.) i do řady dalších soukromoprávních institutů.

I přesto, že se původní myšlenka zmíněné Pařížské srovnávací společnosti ukázala být vzdálena realitě, jsme dnes svědky – alespoň v oblasti soukromoprávní – utváření nové ambiciózní platformy pro srovnávání platných právních úprav, a to za účelem jejich sbližování v rámci evropského soukromého práva v širokém slova smyslu. Právě v tomto rámci dochází v současnosti ke koncentrovanější a odvětvově cílenější harmonizaci.

II.  Jednotlivé právní systémy a jejich okruhy

1. Jednou z obecných otázek, kterou se zabývá srovnávací právní věda, je roztřídění práva, tj. v daném případě občanského práva jednotlivých zemí, na tzv. právní systémy, tedy zeměpisné (geografické) utřídění práva neboli vytvoření jakési právní geografie.

Přestože počet suverénních států na světě se již blíží dvěma stům a ve většině z nich jsou vztahy tvořící předmět občanského práva právem upraveny, základní právní systémy ve světě jsou zásadně jen tři. Jde především o systém kontinentální, který se historicky vytvořil na základě tzv. recepce práva římského (vlivná romanistická tradice kombinovaná s pandektní naukou) a ve své současné podobě vznikl ve Francii počátkem 19. století. Druhým velkým právním systémem je systém angloamerický, který začal vznikat v Anglii ve 12. století. Oba tyto systémy byly buď převzaty, nebo významně reflektovány v rozsáhlé části současného světa. K nim svým významem a rozlohou prostoru, na kterém platí, lze řadit systém práva islámského. V současné době však je jen velmi málo islámských zemí, které by se spravovaly výlučně jím. Ve většině z nich bylo zároveň v určité míře recipováno právo kontinentální nebo angloamerické. Islámské právo se tak omezuje na některé vybrané otázky (zejména na věci osobního stavu, rodiny a dědictví).

Pojem občanského práva v uvedených systémech není stejný a v některých neexistuje vůbec. Nejblíže našemu chápání občanského práva je pojem občanského práva v systému kontinentálním.36 V systému angloamerickém pojem Civil Law znamená něco docela jiného; pojem občanského práva v našem smyslu tam neexistuje. Civil Law přísně vzato, v opozici ke Criminal Law, se dotýká té části common law, která řeší spory mezi jednotlivci a/nebo organizacemi, v nichž může být poškozenému přiznána nějaká náhrada v širokém slova smyslu.37 Civil Law v systému common law označuje tu sféru práva a soudnictví, které se nějak dotýkají právního statusu jednotlivců. Pojem občanského práva v našem smyslu neexistuje ani v právu islámském.

Hovoří-li se o systémech občanského práva, nemíní se tím geografie občanského práva jako právního odvětví, ale geografie právní úpravy materie, která u nás zhruba odpovídá předmětu občanského práva (vlastnictví, závazky a dědění) a rodinného práva.

2. Systém kontinentální se takto nazývá proto, že vznikl v kontinentální Evropě, odkud se rozšířil cestou kolonizace a „vývozu“ právní kultury i mimo Evropu. Přesněji by se měl nazývat evropským kontinentálním systémem. V německé a francouzské literatuře se tento systém často označuje jako systém románsko-germánský (système romano-germanique) a anglicky psaná literatura zemí common law pro něj užívá označení Civil Law. Charakteristické pro tento systém je, že jde o systém práva psaného (lex scripta). Vůči psanému právu jsou případné jiné prameny práva (právo obyčejové, zvykové či kvaziprecedentální) pouze prameny subsidiárními. Jde o systém, který – ve své ryzí podobě – teoreticky vylučuje soudcovskou tvorbu práva. Soudce podle tohoto systému právo nalézá, avšak nevytváří je, neboť pouze rozhoduje, co je mezi stranami po právu.38 I v zemích kontinentálního systému (včetně Francie, kde se zrodil) má ovšem rozhodování vyšších soudů značný význam na utváření práva při jeho aplikaci a interpretaci. V některých zemích (např. v zemích skandinávských) má dokonce význam v takové míře, že soudcovské rozhodování je tam považováno za subsidiární právní pramen.

Kontinentální systém není stejnorodý (homogenní), nýbrž člení se do několika relativně svébytných okruhů:

a) Okruh práva francouzského je prototypem kontinentálního systému. Jeho vliv mimo hranice vlastní země byl ze všech okruhů kontinentálního systému nejrozsáhlejší. Tento vliv zasahuje (ve větší či menší míře) většinu západoevropských zemí, země Latinské Ameriky, četné země Blízkého a Dálného východu a jihovýchodní Asie, jakož i prakticky všechny africké státy, které vznikly na území bývalých francouzských kolonií. Základním pramenem francouzského občanského práva (mnohokrát napodobeným v jiných zemích) je občanský zákoník (Code civil, Code Napoléon) z roku 1804. Jde o mohutné legislativní dílo vypracované pod zřetelným vlivem filosofie J. J. Rousseaua. Jeho hlavními autory jsou především J. J. Régis de Cambacérès a J.-E. M. Portalis, který byl rovněž předsedou kodifikační komise (1801), dále F. D. Tronchet, F. J. J. Bigot de Préameneu a J. de Malleville. Na jeho výsledné redakci se ovšem podílela řada dalších významných právníků své doby, přičemž nezřídka zasahoval do utváření podoby konkrétních ustanovení sám Napoleon. Přesnost, jasnost, adekvátně obecné a elastické formulace umožňující vývoj práva cestou soudní interpretace jsou jistě tím, co zařadilo francouzský občanský zákoník na přední místo mezi civilní kodifikace celého světa a co mu umožňuje více jak dvě stě let regulovat občanskoprávní vztahy ve Francii. Po svém vyhlášení obsahoval 2281 článků a lze o něm prohlásit, že důsledně odstraňoval veškeré projevy feudalismu a jakékoliv stopy lenního práva. Kromě jiného např. definitivně zrušil nerovnost osob založenou na příslušnosti k určitému stavu, potlačil privilegia prvorozených, deklaroval a také zajistil rovnost před zákonem, nedotknutelnost vlastnictví a právní jistotu, formálně uznal oprávněnost dřívějšího prodeje státních pozemků zkonfiskovaných církvi a emigrantům či stanovil další podrobnější úpravu dědictví a rozvodů. Ve svém úvodním titulu obsahuje Code civil dvě ustanovení, která lze považovat za filosofický manifest (zjevně antifeudálního charakteru) víry v psané právo a v jeho úplnost. Je to především čl. 4, jenž stanoví, že „soudce, který odmítne rozhodnout pod záminkou mlčení, nejasnosti nebo neúplnosti zákona, může být stíhán za provinění odmítnutí spravedlnosti“, a dále čl. 5, jenž stanoví, že „soudcům je zakázáno rozhodovat o věcech, které jim byly k rozhodnutí předloženy, výrokem obecným a normativním“. Z toho je patrno, že čl. 4 výslovně zakazuje denegatio iustitiae, tj. zavazuje soudce, aby rozhodl, a čl. 5 výslovně vylučuje precedenční působení soudního rozhodnutí.

Zřetelný vliv francouzského Code civil je dodnes patrný v Itálii (viz dále), Španělsku, Portugalsku a zejména Belgii a Lucembursku. Obě posledně uvedené země mají dosud občanské zákoníky téměř identické s francouzským Code civil (včetně číslování jednotlivých ustanovení.) Kodexy obou zemí prošly pochopitelně mnoha novelizacemi a reformami. Dotýkaly se však více rodinného práva a manželského práva, méně již obligačního. To, co belgickému občanskému právu vydobylo značnou intelektuální nezávislost na francouzském Code civil, byla až belgická doktrína a judikatura, které po svém způsobu, s ohledem na odlišný socioekonomický kontext, interpretovaly jednotlivá ustanovení belgického občanského zákoníku. Svou roli zde sehrála geografická blízkost Nizozemska a fakt, že mnoho belgických akademiků získávalo teoretické vzdělání na angloamerických univerzitách. Vliv nového nizozemského občanského zákoníku (viz dále) je rovněž nepřehlédnutelný. Ve srovnání s původním nizozemským občanským zákoníkem, který býval zařazován do okruhu francouzské právní rodiny, se nový nizozemský občanský zákoník (Burgerlijk Wetboek) vzdálil zřetelně od tohoto východiska již tím, že je kodifikací jak práva občanského, tak práva obchodního a ve významné míře i práva spotřebitelského.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Občanské právo hmotné 1 - Díl první: Obecná část.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.