Charlotte Brontëová

Narodila se ve vsi Thornton poblíž Bradfordu v rodině kněze Patricka Brontëho. Její dvě mladší sestry, Emily Brontëová a Anne Brontëová, byly také spisovatelky.

V roce 1820 se rodina přestěhovala do Haworthu, kde byl Partick Brontë jmenován vikářem. V roce 1824 byla se svými sestrami poslána do dívčí školy v Cowan Bridge v Lancashire (tuto školu později popsala v románu Jana Eyrová). Chudé poměry, v nichž tam žila, ovlivnily její zdraví a psychický vývoj a uspíšily smrt jejích dvou starších sester, Mary a Elizabeth, které obě zemřely v roce 1825 na tuberkulózu.

Vrátila se tedy domů na faru v Haworthu, kde začala spolu se sestrami Emily a Anne a bratrem, básníkem Branwellem Brontëm, popisovat životy a potíže obyvatel svých imaginárních království. Charlotte a Branwell psali povídky o své zemi Anglii a Emily a Anne články a básně o své - Gondalu. Příběhy byly velmi propracované a vzájemně spjaté - část rukopisů se dochovala dodnes. Tento zájem je upoutal po dobu jejich dětství a dospívání a připravil je pro jejich pozdější literární život.

Jana Eyrová

Romantický příběh velké osudové lásky Jany Eyrové a pana Rochestera. Jana nepoznala rodičovskou lásku, krutí příbuzní ji umístili do sirotčince. Tam dívka žila v nuzných podmínkách, ale získala vzdělání. Jakmile dostane práci vychovatelky na panství pana Rochestra, svitne jí naděje na lepší život. Majitel působí sice jako nerudný a zatrpklý, ale vyučovat malou Adélku Janu baví, proto se rozhodne zůstat. Jenže dům skrývá mnohá tajemství a hrozby. Podivné rány, zoufalé výkřiky a strašidelný smích, které Jana v noci slýchá, rozhodně nejsou jen výplody fantazie.

Charlotte Brontëová

Jana Eyrová

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Jarmila Fastrová - heirs c/o DILIA, 2014

© JHuslík, 2014

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87808-69-6

Obsah

Jana Eyrová

Kapitola I

Kapitola II

Kapitola III

Kapitola IV

Kapitola V

Kapitola VI

Kapitola VII

Kapitola VIII

Kapitola IX

Kapitola X

Kapitola XI

Kapitola XII

Kapitola XIII

Kapitola XIV

Kapitola XV

Kapitola XVI

Kapitola XVII

Kapitola XVIII

Kapitola XIX

Kapitola XX

Kapitola XXI

Kapitola XXII

Kapitola XXIII

Kapitola XXIV

Kapitola XXV

Kapitola XXVI

Kapitola XXVII

Kapitola XXVIII

Kapitola XXIX

Kapitola XXX

Kapitola XXXI

Kapitola XXXII

Kapitola XXXIII

Kapitola XXXIV

Kapitola XXXV

Kapitola XXXVI

Kapitola XXXVII

Kapitola XXXVIII

VYSVĚTLIVKY

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Kapitola I

Tehdy bylo tak ošklivo, že se nedalo jít na procházku. Ráno jsme se asi hodinu proběhli po zahradě mezi holými křovisky, ale po obědě (paní Reedová obědvala brzy, když neměla hosty) studený vítr přihnal tmavé mraky a spustil se prudký déšť, takže na procházku nebylo ani pomyšlení. Byla jsem ráda - nikdy jsem nestála o dlouhé odpolední procházky, zvlášť když bylo venku zima. Bylo to hrozné, vracet se domů v sychravém soumraku - ruce a nohy mě zábly, bylo mi líto, že mě chůva Bětuška hubuje, a pokořovalo mě vědomí, že nejsem tělesně tak zdatná jako Eliška, Jan a Jiřina Reedovi.

Eliška, Jan a Jiřina byli se svou mamá v salóně; zpola ležela na pohovce před krbem a vypadala úplně šťastná, že má kolem sebe své miláčky (kteří se v tu chvíli neprali ani nebrečeli). Já jsem na její výslovné přání nesměla trávit odpoledne s rodinkou u krbu. „Lituji, že ti nemohu dovolit, abys tam byla s námi, ale dokud se od Bětušky nedozvím a dokud se sama nepřesvědčím, že se doopravdy a vážně snažíš, aby z tebe bylo milé a hodné dítě a aby ses naučila přívětivějším a roztomilejším způsobům - dokud nebudeš trochu jemnější, upřímnější a přirozenější, musím tě vyloučit z našeho rodinného kroužku - ten je jen pro děti, které si ho umějí vážit a dovedou v něm být šťastné.“

„To zas na mne Bětuška žalovala?“ zeptala jsem se.

„Jano, já nemám ráda, když mě někdo chytá za slovo a moc se vyptává; je to protivné, když dítě dospělým tak odmlouvá. Posaď se někam a seď - a mlč, když nedovedeš mluvit přívětivě.“

Vedle salónu byl pokoj, kde jsme snídali; vkradla jsem se tam. Byla tam knihovnička; vzala jsem si z ní velkou knihu a vybrala jsem si schválně takovou, kde bylo hodně obrázků. Uvelebila jsem se na lavičce v okenním výklenku, posadila jsem se na zkřížených nohou jako Turek a téměř úplně jsem zatáhla červené mohérové záclony, abych si dvojnásobně zajistila samotu.

Vpravo mi zacláněly pokoj bohatě zřasené tmavočervené záclony a vlevo jsem měla čisté okenní tabule, které mě sice chránily, ale neodlučovaly od nevlídného listopadového počasí. Když jsem obracela listy v knize, pozorovala jsem chvílemi, jak to venku v zimním odpoledni vypadá. Kus dál se všechno „ ztrácelo v našedlé mlze a mracích, ale trochu blíž bylo vidět na mokrý trávník a keře bičované divým skučícím vichrem, který bez ustání hnal před sebou prudký liják.

Začala jsem si prohlížet knihu Ptáci žijící na britských ostrovech od Bewicka: tištěný text mě ani tolik nezajímal, ale bylo tam několik stránek úvodu, který upoutal i mou dětskou obraznost a který pojednával o tom, kde se zdržují mořští ptáci; o „pustých skalních útesech a mysech“, kde žijí jen oni; o norském pobřeží, které je od jižního cípu, zvaného Lindeness nebo Nase, až k Severnímu mysu lemováno ostrovy -

„Kde v bouřných vírech moře Severní

kypí kol holých, smutných ostrovů

daleké Thule a kde oceán

se dravě hrne mezi Hebridy.“

Nemohla jsem nechat bez povšimnutí zmínku o pustém pobřeží Japonska, Sibiře, Špicberků, Nové země, Islandu, Grónska - a o „rozsáhlých oblastech za polárním kruhem, pustých, bezútěšných prostorách, kde se nastřádaly mrazy a sněhy, kde se prostírají obrovské pláně věčného ledu, které se tam za staletí v zimě nakupily ve velehorských ledovcových pásmech kolem severní točny a v nichž se v mnohonásobných vrstvách soustředil chlad“. O těch mrtvolně bílých říších jsem si utvořila vlastní představu - mlhavou, jako všechny takřka nepochopitelné pojmy, které se nejasně míhají dětským mozkem, ale divně a mocně působivou. Slova na těch stránkách úvodu se sdružovala s obrázky, jež po něm následovaly, a dávala zvláštní význam skalisku, které čnělo osamělé uprostřed vzdutých vln a rozstříklé pěny; rozbitému člunu, vyvrženému na pusté mořské pobřeží; chladnému strašidelnému měsíci, který mezi nakupenými mraky vyhlížel na vrak potápějící se lodi.

Nemohu říci, proč mi naháněla strach podívaná na opuštěný hřbitov a náhrobky s nápisy; na jeho bránu a u ní z každé strany strom, na nízkou pobořenou zeď v pozadí a vycházející srpek měsíce, který svědčil, že se nad tím výjevem snáší večer.

Dvě lodi, nehybné na zmalátnělém moři, se mi jevily jako mořské přízraky.

Honem jsem obrátila list s obrázkem ďábla, jak si uvazuje na záda zlodějský ranec - ten obrázek mě děsil.

A stejně i to černé s rohama, co sedělo na osamělé skále a pozorovalo v dálce zástup lidí kolem šibenice.

Každý obrázek o něčem vyprávěl - bylo to pro mou nevyvinutou chápavost a nevytříbenou vnímavost často záhadné, ale přesto nesmírně zajímavé - tak zajímavé jako pohádky, které nám někdy za zimních večerů vyprávěla Bětuška, když byla náhodou v dobré náladě; to si přinesla ke krbu do dětského pokoje žehlicí prkno a dovolila nám, abychom se posadili kolem. A zatímco rozžehlovala nabírané krajkové náprsenky paní Reedové a sežehlovala do záhybů lem jejích nočních čepečků, živila naši dychtivou obraznost milostnými a dobrodružnými příběhy ze starodávných pohádek nebo ještě starodávnějších balad, nebo (jak jsem v pozdějších dobách zjistila) z Pamely a Henryho, hraběte z Morelandu. Když jsem tam seděla s Bewickem na klíně, byla jsem šťastná - alespoň šťastna svým způsobem. Nebála jsem se ničeho, jen toho, aby mě někdo nevyrušil, ale to se stalo brzy. Dveře do pokoje se otevřely.

„Kde jsi, škarohlídko?“ křikl Jan Reed, ale ihned zmlkl - zdálo se mu, že v pokoji asi nikdo není.

„Kde je, k ďasu?“ pokračoval. „Lízo! Jířo!“ volal na sestry. „Jana tady není!

Řekněte mamá, že běhá venku v dešti - ta protiva!“

„Dobře, že jsem zatáhla záclony,“ pomyslila jsem si a vroucně jsem si přála, aby mě v mé skrýši neobjevil. Jan Reed by mě tam sám jistě nebyl nalezl; nebyl tak bystrý, nikdy ho nic netrklo. V té chvíli vstrčila hlavu do dveří Eliška a hned řekla:

„Ta zas jistě sedí v okně, Jendo!“

Ihned jsem vyšla z okenního výklenku, protože jsem se hrozila pomyšlení, že by mě Jenda asi odtamtud vyvlekl násilím. „Co chceš?“ zeptala jsem se rozpačitě a bojácně.

„Řekni: co si přejete, mladý pane,“ odpověděl. „Přeji si, abys šla sem.“ Uvelebil se v lenošce a pokynul mi, abych šla blíž a postavila se před ním.

Jan Reed byl čtrnáctiletý školák, o čtyři roky starší než já - mně bylo teprve deset - na svůj věk velký a statný a měl nečistou, nezdravou pleť, tlustý rozpláclý obličej, zavalité velké ruce a nohy. U stolu se obyčejně cpal, takže ho občas trápil žlučník, a měl kalné oči a odulé tváře. Měl být vlastně ve škole, ale mamá si ho vzala na nějaký měsíc domů, prý „protože má tak choulostivé zdraví“. Pan učitel Miles tvrdil, že by se učil dobře, kdyby mu z domova neposílali tolik koláčů a cukroví, ale milující matka s jeho příliš tvrdým výrokem nesouhlasila a klonila se spíš ke shovívavějšímu názoru, že Jan vypadá tak nezdravě, protože se musí ve škole moc učit a snad se mu tam stýská po domově.

Jan neměl matku a sestry moc v lásce a já jsem se mu protivila. Pořád mě pronásledoval a trestal - ne dvakrát či třikrát za týden, ani jednou nebo dvakrát denně, ale ustavičně. Třásla jsem se před ním strachy každičkým svým nervem a každý ždibeček masa ve mně cukal odporem, sotva se mi Jan přiblížil.

Naháněl mi takovou hrůzu, že jsem z toho byla někdy až vyděšená, protože jsem si na jeho hrozby a ubližování neměla komu postěžovat. Služebnictvo se mne nechtělo zastat, aby si mladého pána nerozhněvalo, a paní Reedová byla slepá a hluchá, když šlo o jejího miláčka - nikdy nechtěla vidět, jak mě Jan bije, a nechtěla slyšet, jak mi nadává, ačkoli to obojí někdy dělal i před ní, ale častěji za jejími zády.

Zvykla jsem si tedy Jana poslouchat, a proto jsem přistoupila blíž; na chvíli na mne vyplázl jazyk, div si jej nevyvrátil z kořene; věděla jsem, že mě co nevidět udeří; bála jsem se té rány a zadumaně jsem se zadívala na odporný, ošklivý zjev toho, kdo mi ji měl zasadit. Nevím, zda mi vyčetl mé myšlenky z obličeje, ale vskutku mě z ničehož nic prudce udeřil. Zapotácela jsem se, a když jsem zas nabyla rovnováhy, ucouvla jsem několik kroků od lenošky, kde seděl.

„To máš za to, že jsi před chvílí byla na mamá tak drzá,“ řekl, „a za to, že ses tak lstivě schovala za záclony a že ses prve tvářila tak vyzývavě, ty potvoro!“

Byla jsem na Janovy nadávky zvyklá a nikdy mi ani nenapadlo, abych mu odmlouvala - starala jsem se jen o to, jak snesu ránu, která po takové nadávce vždycky následovala.

„Co jsi dělala za záclonami?“ zeptal se mně.

„Četla.“

„Ukaž co!“

Vrátila jsem se k oknu a přinesla jsem mu tu knihu.

„Jakým právem nám bereš naše knihy? Mamá říká, že jsi odkázána na naše dobrodiní. Vždyť nemáš peníze, tvůj otec ti žádné nezanechal. Měla bys jít žebrat, a ne žít tady u nás mezi dětmi z dobré rodiny, jako jsme my, jíst stejná jídla jako my a nosit šaty, které ti máma musí kupovat. Já tě naučím, hrabat se v mých knihách! Jsou to moje knihy, abys věděla, všechno tady v domě patří mně, za několik let mi to aspoň bude patřit. Postav se tamhle ke dveřím, co nejdál od zrcadla a od oken!“

Uposlechla jsem, protože jsem si hned neuvědomila, co má za lubem; ale když jsem viděla, jak zdvíhá knihu, míří jí na mne a chce jí po mně hodit, instinktivně jsem se zděšeným výkřikem rychle uskočila; bylo však už pozdě a prudce vymrštěná těžká kniha mě zasáhla; padla jsem na podlahu, narazila jsem hlavou o dveře a úderem jsem si ji odřela. Rána krvácela a pocítila jsem prudkou bolest; strach mě přešel, vystřídaly ho jiné pocity.

„Ty zlý a surový kluku!“ vykřikla jsem. „Jsi jako vrah - otrokář - jsi jako římský císař!“

Četla jsem totiž Goldsmithovy Dějiny Říma a měla jsem už vlastní názory na Nera, Caligulu a tak dále. V duchu jsem ho k nim často přirovnávala, jenže mě nikdy ani nenapadlo, abych to vyslovila nahlas.

„Cože? Co?“ zařval. „Co si to dovoluješ? Eliško, Jiřino, slyšely jste ji? Já to povím mamá! Ale nejdřív -“

Vztekle se na mne vrhl - zabolelo mě, jak mě chytil za vlasy a za rameno, ale tentokrát měl co dělat s tvorem blízkým zoufalství. Vskutku jsem v něm viděla tyrana, vraha. Cítila jsem, jak mi po krku stékají kapky krve, a v ráně na hlavě řezavou bolest - ty pocity na chvíli převládly nad mým strachem a začala jsem se Janovi zuřivě bránit. Nevím ani, co mé ruce v té chvíli dělaly, ale křikl na mne „Potvoro! Potvoro!“ a hlasitě se rozbrečel. Brzy se mu dostalo pomoci. Eliška a Jiřina zatím doběhly pro paní Reedovou, která už byla nahoře. Ihned přispěchala do pokoje a za ní Bětuška a komorná slečna Abbotová. Odtrhly nás od sebe a slyšela jsem, jak vykřikly:

„No tohle! No tohle! Takhle zuřivě se vrhat na mladého pána!“

„Jestlipak už někdo viděl takovou vzteklou holku!“

A paní Reedová dodala:

„Odveďte ji do červeného pokoje a zamkněte ji tam!“ Okamžitě se mne chopily dvoje ruce a odvlekly mě nahoru.

Kapitola II

Celou cestu jsem se jim bránila - bylo to u mne něco nového, co ještě potvrzovalo špatné mínění o mé povaze, k němuž se Bětuška a slečna Abbotová přikláněly. Nevěděla jsem ani, co dělám, ale vyváděla jsem asi jako smyslů zbavená. Uvědomovala jsem si, že jsem se tentokrát vzbouřila a že mě za to stihne velmi těžký trest - a jako každý - otrok, když se vzbouří, byla jsem ze zoufalství odhodlána, že si už nedám líbit nic, děj se co děj.

„Držte jí ruce, slečno Abbotová - vyvádí jako vzteklá kočka!“

„ Styďte se! Styďte se!“ křičela komorná. „Co je to za způsob, slečno Eyrová, bít pana Jana, vašeho pána a syna vaší dobrodějky!“

„Jak to, mého pána? Copak jsem jeho služka?“

„Ne, jste ještě míň než služka, vždyť vás tady živí zadarmo. Tak, tady zůstaňte sedět a přemýšlejte o své ošklivé povaze.“

Dostaly mě zatím násilím do pokoje, jak jim paní Reedová nařídila, a prudce mě posadily na taburet; chtěla jsem honem zas vyskočit jako pérem vymrštěná, ale dva páry rukou mě ihned zadržely.

„Jestli nebudete klidně sedět, musíme vás tady přivázat,“ řekla Bětuška. „Půjčte mi podvazky, slečno Abbotová, moje by mi za chvíli roztrhala.“

Slečna Abbotová se odvrátila a začala si s tlusté nohy stahovat pouto, jímž mě chtěly svázat. Když jsem viděla ty přípravy, které pro mne znamenaly tak hroznou potupu, mé rozčilení trochu zchladlo.

„Nestahujte si podvazky,“ vykřikla jsem, „já se už ani nehnu!“

A abych jim dokázala, že to myslím doopravdy, chytila jsem se oběma rukama taburetu.

„Tak ale opravdu,“ řekla Bětuška, a když se přesvědčila, že se skutečně podrobuji, pustila mě z rukou; stály tam se slečnou Abbotovou nade mnou, paže založené v loktech, a hleděly na mne zamračeně a nedůvěřivě, jako by pochybovaly o mém zdravém rozumu.

„Takhle ještě nikdy nevyváděla,“ řekla Bětuška a obrátila se k Abigaile.

„Ale vždycky to v ní bylo,“ zněla odpověď. „Často jsem naší paní říkala, co si o tom dítěti myslím, a paní se mnou souhlasila. Je to poťouchlá potvůrka - jakživa jsem neviděla, aby se malé dítě dovedlo tolikk přetvařovat.“

Bětuška na to neodpověděla, ale za chvíli mi řekla:

„Měla byste si uvědomit, slečno, že musíte být paní Reedové vděčna - vždyť vás živí a šatí. Kdyby vás odtud vyhnala, musela byste do sirotčince.“

Na to jsem neměla co říci - nebylo to pro mne nic nového, už v mých nejranějších vzpomínkách se ozývaly podobné pohrůžky. Odjakživa mi nejasně zněly v sluchu výčitky, že bych měla být za prokazovaná dobrodiní vděčná; byly mi velmi trapné a krušily mě, ačkoli jsem jim dobře nerozuměla. Slečna Abbotová dodala:

„A nesmíte si myslet, že se slečnám Reedovým a mladému pánovi vyrovnáte, i když je paní Reedová tak laskavá a dovolí, abyste s nimi vyrůstala. Budou mít jednou spoustu peněz, a vy nebudete mít žádné. Patří se tedy, abyste byla pokorná, abyste se snažila být na ně přívětivá.“

„Říkáme vám to proto, že to myslíme s vámi dobře,“ řekla Bětuška nikterak přísně. „Měla byste se snažit, abyste byla užitečná a příjemná, a pak byste tady možná měla opravdový domov. Ale když budete vzteklá a hrubá, paní Reedová si vás jistě nenechá.“

„A mimoto ji potrestá Pán Bůh,“ prohlásila slečna Abbotová. „Což kdyby na ni seslal náhlou smrt, zrovna když dostane takový záchvat vzteku - a kde by se pak octla? Pojďte, Bětuško; necháme ji tady samotnou - ani za nic bych nechtěla mít takové černé srdce jako ona. Modlete se, slečno Eyrová, až tu budete sama - jestli se nebudete kát, mohlo by se komínem spustit dolů něco moc ošklivého, a třeba by si vás to odneslo!“

Odešly, zavřely za sebou dveře a zamkly je.

Červený pokoj sloužil za ložnici pro hosty, jenže málokdy v něm někdo spal - mohla bych skoro říci, že nikdy, jen když pro náhodný nával hostů bylo třeba, aby se využilo každého lůžka v domě. A přece patřil k největším, nejhonosněji zařízeným pokojům v Gatesheadu. Uprostřed čněla jako oltář postel se čtyřmi mohutnými mahagonovými sloupy a závěsy z tmavě červeného damašku; dvě veliká okna s neustále staženými roletami zpola zahalovaly podobné záclony, nahoře podkasané a po stranách splývající v hustých záhybech až k zemi; koberec byl také červený; na stole v nohách postele byla karmínově červená vlněná pokrývka; zdi byly světle hnědé s narůžovělým nádechem; skříň, toaletní stolek a židle byly z tmavého leštěného mahagonu. V pokojí sladěném v tmavých barvách se svítil oslnivě bílý vyšívaný přehoz, rozestřený na posteli přes vysoko nastlané žíněnky a bělostné polštáře. Stejně nápadně se tam vyjímala veliká vycpaná lenoška u hlav postele, také bílá, před níž stála podnožka - připadala mi skoro jako trůn.

V pokoji bylo chladno, protože se tam jen zřídka topilo; bylo tam ticho, protože byl daleko od dětského pokoje a kuchyňských místností, a vypadalo to tam slavnostně, protože se vědělo, že tam jen málokdy někdo chodí. Jenom v sobotu služebná utírala se zrcadel a s nábytku prach, který se tam za týden usadil, a občas tam přicházela paní Reedová a vždycky si prohlédla obsah tajné zásuvky ve skříni, kde měla uloženy různé listiny, schránku s klenoty a miniaturní podobiznu zesnulého manžela. A v těchto posledních slovech je obsaženo celé tajemství červeného pokoje - čarodějnická moc, jež ochraňovala jeho samotu, ačkoli byl tak nádherně zařízený.

Pan Reed zemřel před devíti roky, a v tom pokoji vydechl naposledy; tam byl po smrti vystaven; odtamtud vynesli zřízenci pohřebního ústavu rakev s jeho ostatky. A od toho dne do pokoje jen málokdy někdo chodil, protože u všech vzbuzoval posvátnou hrůzu.

Bětuška a uštěpačná slečna Abbotová mě uvěznily na nízkém taburetu poblíž mramorového krbu; přede mnou čněla postel; vpravo ode mne stála vysoká tmavá skříň, v jejíchž leštěných výplních se nejasně a lomeně zrcadlily okolní předměty; vlevo byla zastřená okna a mezi nimi veliké zrcadlo, v kterém se odrážel velkolepý, ale pustý pokoj s tou vysokou postelí. Nevěděla jsem určitě, zda dveře zamkly, a sotva jsem si dodala odvahy, abych se vůbec pohnula, vstala jsem a šla jsem se přesvědčit. Bohužel ano, ani žalářní mříže nemohly být pevnější. Když jsem se vracela, musela jsem projít kolem zrcadla - mé oči jako učarované bezděky pátraly v prostoru, který se mi v něm zjevil. V jeho přízračných hlubinách se všechno zdálo ještě studenější a temnější než ve skutečnosti a divná postavička s bílým obličejem a rukama - jediné světlé skvrny v tom ponurém obraze - upírala na mne třpytící se ustrašené oči, které jediné se uprostřed všech těch nehybných věcí pohybovaly - můj odraz v zrcadle vypadal opravdu jako duch a připomínal nějaký malinký přízrak, zpola vílu a zpola skřítka, o nichž nám Bětuška vyprávěla večer pohádky, jak se potmě zjevují opozdilým pocestným v opuštěných údolích zarostlých kapradím a v rašeliništích.

V té chvíli mě začínaly napadat pověrčivé představy, ale nemohly mě zatím zcela ovládnout, protože jsem ještě nevystřízlivěla z horkokrevné nálady a dosud ve mně neochabl rozhořčený vzdor otroka, který se vzbouřil - nejdřív jsem se musela vzepřít prudkému návalu vzpomínek na minulost, nežli jsem se poddala bezútěšné přítomnosti.

Ve vzrušeném mozku mi jako temný rmut ve zkalené studni vířily vzpomínky na Janovo zuřivé trýznění, na jeho pyšné a lhostejné sestry, na odpor, jaký mi projevovala jejich matka, a na nespravedlivé chování služebnictva. Proč mám jen pořád trpět, proč se na mne tak osopují, proč mě pořád obviňují a věčně odsuzují? Proč jim nikdy neudělám nic vhod? Proč se marně pokouším, abych si aspoň někoho z nich naklonila? Umíněné a sobecké Elišky si všichni váží a Jiřině, která je zhýčkaná a uštěpačná, nedůtklivá, hašteřivá a drzá, vždycky všechno promíjejí. Jak se zdá, všechni ji mají rádi jen proto, že je hezká, že má růžové tvářičky a kučeravé zlaté vlasy, až je radost na ni pohledět, a proto jí odpouštějí všechny její chyby. Janovi si nikdo netroufá odporovat; natož aby se ho někdo opovážil trestat, ačkoli každou chvíli zakroutí krk holubům, zabíjí paví mláďata, štve psy na ovce, ve skleníku rve hrozny z vinné révy a ulamuje poupata nejvzácnějších květin v zahradě; matce nadává „babo“, někdy se jí posmívá, že má nečistou pleť, podobnou jako on; když ho o něco žádá, odmlouvá jí a kolikrát jí potrhá a pošpiní hedvábné šaty, a přece je pořád „její miláček“. Já si vůbec netroufám něčím se provinit, snažím se splnit každou povinnost, a přece mi od rána do večera ustavičně vytýkají, že jsem zlá a protivná, nevlídná a poťouchlá.

Hlava mě stále bolela a krvácela tam, kde jsem si ji při pádu narazila - Jana nikdo nepokáral za to, že mě tak svévolně udeřil, a když jsem se bránila, aby mi zbytečně neubližoval dál, hned se na mne všichni vrhli a osočili mě.

„To je nespravedlivé - nespravedlivé!“ napovídal mi rozum, který to utrpění ostře vnímal, a proto dovedl alespoň v té chvíli správně usuzovat; a rozhodnost, rovněž vydrážděná, mě ponoukala, abych si vymyslila nějaký prapodivný způsob, jak bych před tím nesnesitelným útiskem unikla - chtěla jsem utéct, nebo kdyby to bylo neproveditelné, umínila jsem si, že vůbec nebudu jíst ani pít, až pomalu zemřu.

Toho smutného odpoledne byla má duše jako ohromená. V mozku jsem měla zmatek a mé srdce se bouřilo. Ale ten duševní boj se odehrával v temné a neproniknutelné nevědomosti. Nedovedla jsem odpovědět na otázku, která se mi v nitru ustavičně ozývala - proč vlastně takhle trpím? Teď, po tolika (nepovím kolika) letech je mi to jasné.

Působila jsem v Gatesheadu rušivě - vůbec jsem mezi ně nepatřila - nemohla jsem se přizpůsobit paní Reedové ani jejím dětem, ani jejím vyvoleným poddaným. Neměli mě v lásce, a já jsem je také vlastně neměla nikdy ráda.

Nebyli povinni cítit náklonnost k dítěti, které nemohlo mít nikoho z nich rádo, které bylo mezi nimi cizí, mělo docela jinou povahu než oni, docela jiné schopnosti a sklony - bylo tam zbytečné, nedovedlo být nějak prospěšné a působit jim potěšení, mohlo jim být jen ke škodě, protože v sobě pěstovalo zárodky rozhořčení nad tím, jak se s ním zachází, zárodky opovržení vůči jejich smýšlení.

Vím, že kdybych byla bývala temperamentní, bystrá, lehkomyslná, náročná, hezká a rozpustilá - a přitom třeba stejně osamělá a odkázaná na jejich dobrodiní - byla by mě paní Reedová snášela líp; její děti by se byly ke mně chovaly srdečněji a družněji a služebnictvo by si snad nebylo tolik dovolovalo svádět na mne všechny neplechy, které děti tropily.

V červeném pokoji se začínalo šeřit - bylo už po čtvrté hodině a nad zamračeným odpolednem se snášel bezútěšný soumrak. Slyšela jsem, jak déšť ustavičně šlehá do okna na schodišti a jak vítr skučí v zahradě za domem. Ponenáhlu mi začínaly chladem tuhnout údy a odvaha mě opouštěla. Můj obvyklý pocit ponížení, otřesené sebedůvěry, zoufalé sklíčenosti ve mně utlumil oharky dohasínající zlosti: Všichni říkají, že jsem zlá - a možná že opravdu jsem - copak jsem si prve neumínila, že zemřu hladem? To je přece hřích - a mohla bych umřít v hříchu? Láká mě snad tolik útočiště v hrobce před oltářem v gatesheadském kostele? V takové hrobce prý odpočívá pan Reed; to pomyšlení mí ho připomnělo a čím víc jsem na něj myslela, tím větší hrůza mě jímala. Nepamatovala jsem, že byl můj strýc - bratr mé matky - že se mne ujal a vzal mě k sobě, když jsem osiřela, a že mu v posledních chvílích jeho života musela paní Reedová slíbit, že mě bude vychovávat u sebe, jako bych byla její vlastní dítě. Paní Reedová se pravděpodobně domnívá, že tomu slibu dostála - a možná že se o to vskutku snaží, pokud je toho při své povaze schopna. Ale jak by mohla mít doopravdy ráda vetřelce, který není z jejího rodu a kterého k ní po manželově smrti nepoutá žádný příbuzenský svazek? Je pro ni jistě mrzuté, že je tím vynuceným slibem vázána, aby nahradila rodiče cizímu dítěti, které nemůže milovat a v němž stále vidí něco cizího, co k ní nepatří a co se natrvalo vetřelo do jejího rodinného kruhu. Napadla mě podivná představa. Nepochybovala jsem - nikdy jsem o tom nepochybovala, že by pan Reed byl na mne ještě hodný, kdyby zůstal naživu, a když jsem se dívala na tu bílou postel a zešeřelé zdi - a chvílemi jsem také jako z učarování pohlédla do nejasně se lesknoucího zrcadla - začínala jsem se rozpomínat, že jsem slýchala o mrtvých, jak je to v hrobě znepokojuje, když vidí, že jejich poslední přání nejsou splněna, a jak se zjevují na zemi, aby ztrestali ty, kdo se svému slibu zpronevěřili, a pomstili utlačované; představovala jsem si, že duch pana Reeda, štvaný vědomím o křivdách, jež musí zakoušet dítě jeho sestry, mohl by opustit svůj posmrtný útulek - ať v chrámové hrobce nebo v neznámé říši zesnulých - a že by se mi mohl v tom pokoji zjevit. Otřela jsem si slzy a potlačila jsem vzlyky, protože jsem se bála, že by ho můj prudký žal možná povzbudil, aby mě svým posmrtným hlasem utěšil, nebo že se mi v tom šeru možná zjeví jeho tvář obklopená září a soucitně se nade mnou skloní. Cítila jsem, že ta představa, sama o sobě konejšivá, by byla strašná, kdyby se uskutečnila, a proto jsem se snažila vší mocí jí zahnat - nechtěla jsem se jí poddat. Shrnula jsem si vlasy z očí, zdvihla jsem hlavu a chtěla jsem se směle rozhlédnout po temném pokoji, ale v té chvíli zeď ozářilo světlo. Ptala jsem se v duchu, zda to snad není měsíční paprsek, který proniká nějakou skulinou v roletě. Ale ne, měsíční zář je přece nehybná, a tohle se pohybovalo - když jsem se na to dívala, posunulo se to až na strop a chvělo se mi to nad hlavou. Dnes si dovedu snadno vysvětlit, že ten pruh světla byla pravděpodobně zář lucerny, s níž někdo šel po trávníku před domem - ale tehdy jsem očekávala něco hrůzného, protože jsem z rozčilení měla rozrušené nervy, a domnívala jsem se, že rychle se posouvající světelný paprsek je předzvěstí nějakého zjevení z onoho světa. Srdce se mi rozbušilo, hlava mi hořela, v uších mi hučelo a domnívala jsem se, že to slyším šelest křídel - zdálo se mi, že je mi něco nablízku; padla na mne tíseň, až jsem se div nezalkla; odvaha mě opustila - běžela jsem ke dveřím a zoufale jsem zacloumala klikou. Venku na chodbě se ozvaly kvapné kroky, klíč se otočil v zámku a Bětuška se slečnou Abbotovou vrazily do pokoje.

„Co je vám, slečno Eyrová?“ ptala se mne Bětuška.

„Takový hrozný povyk! Celá se z toho třesu!“ zvolala slečna Abbotová.

„Pusťte mě odtud! Pusťte mě do dětského pokoje!“ vykřikla jsem.

„Proč? Stalo se vám něco? Viděla jste snad něco?“ vyptávala se Bětuška.

„Viděla jsem světlo a myslela jsem, že se mi zjeví něčí duch!“ Popadla jsem Bětušku za ruku a ona mi ji nevytrhla. „Křičela schválně!“ rozhořčeně prohlásila slečna Abbotová. „A jak křičela!

Kdyby ji něco bolelo, mohlo by se jí to prominout, ale chtěla nás jen přivolat.

Však já ty její drzé úskoky už znám!“

„Co se tu děje?“ ozval se přísný hlas a paní Reedová spěšně vešla z chodby - lem čepečku jí povíval kolem obličeje a sukně jí šustily jako listí ve vichřici.

„Abbotová a Bětuško, snad jsem vám přikázala, abyste nechaly Janu Eyrovou -v červeném pokoji tak dlouho, dokud za ní sama nepřijdu!“

„Ale slečna Jana tolik křičela, paní Reedová,“ přimlouvala se Bětuška:

„Nechte ji být,“ zněla odpověď. „Pusť se Bětuščiny ruky, dítě, ujišťuji tě, že se ti takovýmhle způsobem nepodaří, aby ses odtud dostala. Přetvářka je něco odporného, zvlášť u dětí. Je mou povinností, abych ti dokázala, že ti takové úskoky nejsou nic platné - teď tady zůstaneš ještě hodinu a pak tě odtud vysvobodím jen pod podmínkou, že se podrobíš mému rozkazu a budeš tady zticha.“

„Tetičko, slitujte se nade mnou! Odpusťte mi! Já to tady nevydržím - potrestejte mě nějak jinak! Vždyť já tady umřu, jestli...“

„Ticho! Tahle tvá zpupnost je hrozně odporná!“ Byla bezpochyby přesvědčena, že je to zpupnost. Považovala mě za zchytralou komediantku - opravdu mě pokládala za výlupek zavilé zloby, ničemnosti a nebezpečného pokrytectví. Bětuška a slečna Abbotová se vzdálily a paní Reedová, vydrážděna mým nepříčetným strachem a divým vzlykáním, prudce mě odstrčila a bez okolků zamkla dveře. Slyšela jsem, jak jí na chodbě šustí sukně, a brzy potom jsem asi dostala nějaký záchvat či co a omdlela jsem.

Kapitola III

Probudila jsem se s pocitem, jako bych byla měla příšerný sen, a pamatuji se, že jsem před sebou uviděla strašnou rudou zář za hustým černým mřížovím. Také jsem slyšela šum a hovor tlumených hlasů, jakoby přerušovaný hučením větru nebo vody - ale byla jsem tolik rozrušená a vyděšená, že jsem nic nevnímala jasně. Zanedlouho jsem si uvědomila, že se mnou někdo cosi dělá - že mě zdvíhá a podpírá, abych se mohla posadit, a to tak něžně, jak mě ještě nikdy nikdo nepozdvihl ani nepodepřel. Položila jsem si hlavu na polštář nebo na něčí paži a hned se mi ulevilo.

V pěti minutách se rozplynul zmatek, který mi obestíral smysly, a jasně jsem rozpoznala, že ležím ve své postýlce a že ta rudá zář je oheň v dětském pokoji.

Byla noc a na stole hořela svíčka. Bětuška stála s umyvadlem v nohách postele a blízko mé hlavy seděl nějaký pán a skláněl se nade mnou.

Když jsem viděla, že v pokoji je cizí člověk, který nepatří ke Gatesheadu a nemá nic společného s paní Reedovou, pocítila jsem nevýslovnou úlevu a uklidňující jistotu ochrany a bezpečí. Odvrátila jsem oči od Bětušky (ačkoli mě její přítomnost ani zdaleka tolik nedráždila, jako kdyby tam byla bývala například slečna Abbotová) a prohlížela jsem si tvář toho pána. Znala jsem ho, byl to lékárník pan Lloyd, kterého paní Reedová povolávala, když byl nemocný někdo ze služebnictva; k sobě a k dětem volala lékaře.

„No, poznala jste mě?“ zeptal se.

Vyslovila jsem jeho jméno a podala jsem mu ruku - stiskl mi ji a s úsměvem řekl: „Časem to bude zas dobré.“ Pak mě položil a nařídil Bětušce, aby na mne dala dobrý pozor, že mě v noci nesmí nikdo vyrušovat. Dal jí ještě několik pokynů, řekl, že zítra přijde zas, a odešel, k mému zármutku, vždyť jsem měla pocit bezpečí a přátelské účasti, když seděl na židli u hlav postele - jakmile za sebou zavřel dveře, pokoj celý ztemněl a srdce se mi znovu sevřelo.

„Chce se vám spát, slečno?“ zeptala se mne Bětuška skoro něžně.

Ani jsem si netroufala jí odpovědět, protože jsem se bála, aby pak na mne zas nebyla hrubá. „Já to zkusím“

„Chtěla byste se napít, nebo byste snad něco snědla?“

„Ne, děkuji, Bětuško.“

„No, snad bych tedy mohla jít spát, už je dvanáct pryč, ale kdybyste v noci něco potřebovala, můžete na mne zavolat.“ Najednou tak zdvořilá! To mě osmělilo a zeptala jsem se:

„Bětuško, co to se mnou je? Nejsem nemocná?“

„Tam v tom červeném pokoji se vám udělalo špatně, asi jste moc plakala, ale jistě vám brzy bude zas líp.“

Bětuška pak odešla do pokoje pro služebné, který byl hned vedle. Slyšela jsem ji, jak řekla Sáře:

„Sáro, pojď si ke mně lehnout do dětského pokoje, nechci tam dnes ani za nic na světě spát s tou chudinkou sama, vždyť by mohla umřít! Je mi moc divné, že dostala ten záchvat - což jestli tam něco viděla? Paní byla na ni moc přísná.“ Pak se vrátila se Sárou a obě ulehly, ale než usnuly, šeptaly si ještě půl hodiny.

Zaslechla jsem jen úryvky jejich rozmluvy, mohla jsem však podle nich docela přesně usoudit, o čem si hlavně povídají. „Mihlo se tam před ní něco v bílém hávu a zase to zmizelo.“ - „Za tím zjevením šel velký černý pes.“ - „Slyšela třikrát hlasitě zaklepat na dveře.“ -

„Na hřbitově bylo světlo zrovna nad jeho hrobem“ - a tak dále.

Konečně obě usnuly; oheň v krbu i svíčka zhasly. Celou tu příšerně dlouhou noc jsem ani oko nezamhouřila - byla jsem vyděšená a sluch, zrak i mozek jsem měla vydrážděný strachem, jaký může pocítit jen dítě.

Příhoda v červeném pokoji neměla za následek těžkou ani dlouhou tělesnou nemoc, způsobila mi jenom nervový otřes, jehož dozvuky pociťuji až dodnes.

Ano, paní Reedová, jen vám mohu děkovat za své občasné záchvaty hrozného duševního utrpení. Jenže měla bych vám odpustit, protože jste nevěděla, co činíte; drásala jste mi srdce, ale domnívala jste se, že se snažíte vykořenit mé zlé sklony.

Nazítří v poledne jsem byla už zase vzhůru a oblečená jsem seděla zachumlaná v plédu u krbu v dětském pokoji. Tělesně jsem se cítila slabá a vyčerpaná, ale ještě víc jsem trpěla nevýslovnou duševní sklíčeností - takovou sklíčeností, že jsem nemohla potlačit slzy, které mi neustále kanuly; sotva jsem si setřela s tváře jednu slanou kapku, hned mi na ni skápla druhá. Ale přitom jsem si říkala, že bych měla vlastně být šťastná, protože tam nejsou děti paní Reedové, které si vyjely s mamá v kočáře. Nebyla tam ani slečna Abbotová - šila někde jinde - jen Bětuška přecházela po pokoji, odklízela hračky a urovnávala zásuvky a chvílemi na mne promluvila několik nezvykle vlídných slov. Za těch okolností jsem se přece mohla cítit jako v pokojném ráji, vždyť jsem byla celý život zvyklá na ustavičné napomínání a nevděčné a hrubé zacházení - ale měla jsem tak ztýrané a napjaté nervy, že je nemohlo nic uklidnit a žádná radost je nemohla příjemně vzrušit.

Bětuška odešla dolů do kuchyně a přinesla mi odtamtud dort na pestře malovaném porcelánovém talíři s rajkou uhnízděnou ve věnci ze svlačce a růžových poupátek, který u mne dříve vždycky budil nadšený obdiv; často jsem prosila, abych ten talíř směla vzít do rukou a abych se na něj mohla podívat zblízka, ale pokaždé mi bylo dáno na srozuměnou, že nejsem takové výsady hodna. Tentokrát mi Bětuška ten vzácný talíř položila na klín a srdečně mě pobídla, abych snědla kousek jemného pečiva, který mi na něm podala. Marný projev přízně! Tak jako všechno, co je nám dlouho odpíráno a po čem často zatoužíme, přišel už moc pozdě. Nemohla jsem koláček ani vzít do úst a pestré peří ptáka i barvy květů byly jakoby vybledlé - odstrčila jsem talíř i s koláčky. Bětuška se mne zeptala, jestli chci nějakou knihu; slovo kniha na mne chvíli zapůsobilo povzbudivě a poprosila jsem ji, aby mi přinesla z knihovny Gulliverovy cesty. Pročítala jsem je často a s potěšením Soudila jsem, že se tam vypráví o skutečných událostech, a četla jsem tu knihu s hlubším zájmem než pohádky; hledala jsem pak marně skřítky pod listy náprstníku a mezi zvonečky, pod houbami a břečťanem, který obrůstal výklenky ve starých zdech, až jsem se nakonec smířila se smutnou pravdou, že se asi z Anglie odstěhovali někam do divokých krajů, kde jsou bujnější a hlubší lesy a kde není tolik lidí, kdežto o Liliputánech a obrech jsem byla přesvědčena, že skutečně žijí někde ve vlastní zemi, a vůbec jsem nepochybovala, že se jednou vydám na dalekou cestu a na vlastní oči uvidím trpasličí říši s malými políčky, domečky, stromečky i lidičkami, s malinkými kravičkami, ovečkami a ptáčky, a v té druhé říši zas obilí vysoké jako stromy v lese, obrovské hafany a kočky, muže a ženy veliké jako věže. Ale když jsem tentokrát měla v rukou milovanou knihu - když jsem v ní obracela listy a hledala v ní na báječných obrázkách kouzlo, které si mě předtím vždycky podmanilo, zdály se mi všechny ponuré a neutěšené: z obrů byli najednou vychrtlí strašáci, z trpaslíků byli jen zlomyslní a strašidelní šotci a Gulliver mi připadal jako ubohý a opuštěný poutník v hrůzných a nebezpečných končinách. Zavřela jsem knihu, protože jsem si ji netroufala dál prohlížet, a položila jsem ji na stůl vedle koláčků, jichž jsem se ani nedotkla.

Bětuška zatím už v pokoji poklidila a utřela prach, umyla si ruce, otevřela bednu malou zásuvku, plnou báječných hedvábných a atlasových hadříčků, a pustila se do šití nového čepečku pro Jiřinčinu panenku. Přitom si zpívala píseň:

„Po světě jsme se spolu toulali

už dávno tak –“

Dříve jsem tu píseň často slýchala a vždycky s opravdovým potěšením, protože Bětuška měla pěkný hlas - totiž mně se moc líbil. Tentokrát zněl její hlas také příjemně, ale zdálo se mi, že se v něm ozývá nepopsatelný smutek. Když byla zabrána do práce, zpívala chvílemi refrén „už dávno tak“ velice tiše a hodně protáhle, takže vyzněl truchlivě jako zajíkavý pohřební zpěv. Pak spustila jinou píseň, tentokrát opravdu žalostnou.

„Pouť má je dlouhá, jdu krajinou pustou,

nohy mě bolí a tělo mám slabé;

snáší se soumrak, tma stihne mě cestou,

měsíček nesvítí sirotě malé.

Do smutných vřesovišť, do skalních strží

lidé mě vyhnali v chladnou noc tmavou;

kroky mé nebeští andělé střeží,

ochrání, potěší sirotu malou.

Zdálky je slyšet, jak větříček šustí,

na nebi blikají hvězdičky smavé;

Pán Bůh můj jistě mě teď neopustí,

útěchu sešle mi, sirotě malé.-

I kdybych uklouzla na lávce z chvojí,

zlákána v bažiny bludičkou zrádnou,

Bůh jistě vyslyší modlitbu moji,

vezme mě do nebe, sirotu malou.

Ač nemám domov, ni otce, ni matku,

sílí mě jediná myšlenka stále:

útulek najdu kdes na nebi v koutku,

vždyť Bůh je mi otcem, mně sirotě malé.“

„Jděte, slečno Jano, přestaňte plakat!“ řekla Bětuška, když píseň dozpívala.

Stejně tak mohla říci ohni: „přestaň hořet!“ - ale copak tušila, že se nedovedu ubránit chorobnému rozcitlivění? Dopoledne přišel pan Lloyd znovu.

„Cože, už jste vstala?“ podivil se, jakmile vešel do dětského pokoje. „No, chůvo, jak se jí daří?“

Bětuška odpověděla, že je mi docela dobře.

„Ale nevypadá moc vesele. Pojďte sem, slečno Jano - jmenujete se přece Jana, ne?“

„Ano, Jana Eyrová.“

„Mně se zdá, že jste plakala, slečno Jano Eyrová - můžete mi říci proč? Bolí vás něco?“

„Nebolí.“

„Pláče asi proto, že si nemohla vyjet s paní v kočáře,“ podotkla Bětuška.

„To snad ne, vždyť je už velká a jistě není tak malicherná.“

Také jsem si to myslila, jenže mé sebevědomí bylo dotčeno křivým nařčením, a proto jsem honem odpověděla: „Jakživa bych pro něco takového neplakala a protiví se mi jezdit v kočáře. Pláču proto, že jsem nešťastná.“

„Styďte se, slečno!“ okřikla mě Bětuška.

Hodného lékárníka to zřejmě překvapilo. Stála jsem před ním a zadíval se na mne upřeně. Měl malá šedá očka; nebyla zrovna bystrá, ale teď bych skoro řekla, že vypadala chytře; v obličeji měl ostré rysy, ale zdál se dobromyslný. Zahleděl se na mne pozorně a zeptal se:

„Z čeho jste vlastně včera omdlela?“

„Upadla,“ řekla honem Bětuška.

„Upadla! Zas o ní mluvíte, jako by byla malé dítě. Snad je dost velká, aby dovedla chodit, ne? Jistě jí už je nejmíň osm let.“

„Porazili mě!“ Toto stručné vysvětlení ze mne vyhrklo, protože jsem znovu pocítila trýzeň uražené hrdosti. „Ale z toho jsem neomdlela,“ dodala jsem a pan Lloyd si zatím šňupl z tabatěrky.

Když si ji zastrkoval zpátky do kapsy ve vestě, rozlehlo se hlučné vyzvánění, jímž se služebnictvo vyzývalo k obědu, a on to věděl. „To zvoní na vás, chůvo,“ řekl, „můžete jít, a než se vrátíte, udělám slečně Janě kázání.“

Bětušce se moc nechtělo odejít, ale musela, protože v gatesheadském domě se přísně požadovala dochvilnost u jídla. „Jestli jste neomdlela z toho pádu, tedy mi povězte z čeho?“ vyptával se mne pan Lloyd dál, jakmile Bětuška odešla. „Zavřeli mě v pokoji, kde straší, a nechali mě tam potmě.“

Viděla jsem, jak se pan Lloyd usmál a zároveň zamračil. „Straší! Tak vida, přece jen jste ještě malé dítě! Bojíte se strašidel!“

„Bojím se ducha pana Reeda - on v tom pokoji umřel a byl tam vystaven v rakvi. Nikdo, ani Bětuška, by tam v noci nešel, když nemusí. Bylo to kruté, zavřít mě tam samotnou, bez svíčky - bylo to tak kruté, že na to snad jakživa nezapomenu.“

„Nesmysl! A proto jste tak nešťastná? Bojíte se i teď, za denního světla?“

„Ne, ale brzy se zase setmí - a pak - jsem nešťastná - moc nešťastná, také kvůli jiným věcem.“

„Jakým? Můžete mi povědět aspoň o některých?“

Tolik jsem si přála, abych mu mohla na tu otázku upřímně odpovědět! Bylo mi však velice zatěžko vyjádřit odpověď slovy. Děti cítí, ale nedovedou své pocity rozbírat; i když se jim částečně podaří rozebrat je v myšlenkách, neumějí výsledek svých úvah vyjádřit slovy. Ale měla jsem strach, abych nepromeškala tuto první a snad jedinou příležitost ulevit si v zármutku tím, že se někomu svěřím - chvíli jsem zmateně mlčela a pak se mi jakžtakž podařilo dát mu sice neúplnou, ale aspoň tak dalece pravdivou odpověď.

„Nemám tatínka ani maminku, bratry ani sestry.“

„Ale máte hodnou tetu a bratrance a sestřenice.“

Zase jsem se odmlčela a potomjsem se zmohla na stručné prohlášení:

„Jan Reed mě porazil a teta mě zamkla v červeném pokoji.“

Pan Lloyd vytáhl tabatěrku podruhé.

„Vám se v Gatesheadu nelíbí? Vždyť je to moc krásný dům!“ řekl. „Copak nejste za to vděčná, že můžete bydlet v takovém krásném domě?“

„Ale není to můj dům, a Abbotová říká, že mám ještě menší právo tu bydlet než nějaká služka.“

„Hm, snad byste nebyla tak hloupá a nechtěla odtud odejít, z takového nádherného domu!“

„Odešla bych ráda, kdybych měla kam, ale nedostanu se odtud, dokud nebudu dospělá.“

„Možná že ano - kdo ví? Máte ještě nějaké příbuzné mimo paní Reedovou?“

„Myslím že ne.“

„Ani z otcovy strany?“

„Já nevím, jednou jsem se ptala tety Reedové a ona řekla, že možná mám nějaké chudé příbuzné, docela obyčejné lidi, že se také jmenují Eyrovi, ale tvrdila, že o nich nic neví.“

„Kdybyste takové příbuzné měla, chtěla byste k nim?“

Zamyslila jsem se. Chudoba se zdá hrozná i dospělým, natož dětem, které snad ani nepoznaly pilné, pracovité a slušné chudé lidi - slovo chudoba v nich budí jen představy rozedraného šatstva, nedostatečného jídla, studených krbů bez ohně, hrubých způsobů a hanebných neřestí; pro mne chudoba znamenala totéž jako ponížení.

„Ne, nechtěla bych být u chudých lidí,“ zněla má odpověď.

„Ani kdyby na vás byli hodní?“

Zavrtěla jsem hlavou - nedovedla jsem pochopit, jak by si chudí lidé mohli dovolit být hodní. Představovala jsem si, že bych se naučila mluvit jako oni, že bych navykla jejich způsobům, že bych byla nevzdělaná a že by ze mne jednou byla taková chudá žena, které jsem někdy vídala ve vsi Gatesheadu na zápraží domků, jak chovají děti nebo perou prádlo. Ne, nebyla jsem taková hrdinka - nedovedla jsem obětovat společenské postavení pro osobní svobodu.

„Jsou vaši příbuzní opravdu tak chudí? Musí se živit prací?“

„Já nevím. Paní Reedová říká, že jestli nějaké příbuzné mám, jsou to jistě žebráci - a já bych nerada žebrala.“

„Chtěla byste do školy?“

Zase jsem se zamyslila. Neměla jsem takřka ani ponětí, co to je škola -

Bětuška někdy o ní mluvila tak, jako by tam dívky musely sedět na tvrdých lavicích, nosit přímidlo a učit se uhlazeným a přísným způsobům. Jan Reed školu nenáviděl a o svém třídním učiteli mluvil ošklivě, ale já jsem se neřídila jeho vkusem. Bětuščiny povídačky o školní kázni (které pochytila od slečen v rodině, u níž sloužila, než přišla do Gatesheadu) mě sice trochu lekaly, ale myslím, že mi zase znělo velice lákavě její podrobné vyprávění o tom, v čem se tam slečny zdokonalily. Povídala mi vychloubavě, jak se tam naučily krásně malovat krajinky a květiny; jaké písně uměly zpívat a jaké kousky hrát na klavír, jak dovedly pěkně háčkovat pompadúry a překládat francouzské knihy - její vyprávění ve mně probudilo ctižádost. Mimoto by škola znamenala úplnou změnu, dalekou cestu, vysvobození z Gatesheadu a krok do nového života.

„Šla bych moc ráda do školy,“ byl hlasitý závěr mých úvah.

„No dobrá - kdo ví, co se může stát!“ řekl pan Lloyd a vstal. „To dítě by potřebovalo změnu vzduchu a prostředí,“ dodal si jen tak pro sebe, „má pocuchané nervy.“

Bětuška se v té chvíli vrátila a před domem zahrčela kola kočáru na pískem posypané cestě.

„To se vrací vaše paní, chůvo?“ zeptal se pan Lloyd. „Rád bych s ní mluvil, než odejdu.“

Bětuška se nabídla, že ho dovede do pokoje, kde se podávala snídaně. Podle toho, co se pak stalo, soudím, že při rozhovoru s paní Reedovou si lékárník dodal odvahy a doporučil jí, aby mě poslala do školy, a ona s tím bezpochyby ochotně souhlasila. Slečna Abbotová totiž jednou večer hovořila s Bětuškou, když spolu seděly v dětském pokoji a šily - byla jsem už v posteli a domnívaly se asi, že spím. Řekla Bětušce: „Vsadila bych se, že se paní ráda zbaví takového protivného a nezvedeného dítěte, které jako by člověka pořád hlídalo a kulo nějaké tajné pikle.“ Slečna Abbotová mě patrně považovala za Guy Fawkese v dětském vydání.

Tehdy se před Bětuškou rozpovídala, a tak jsem se poprvé dověděla, že můj otec byl chudý duchovní a maminka se za něho provdala proti vůli rodičů, kteří soudili, že to je pro ni nerovné manželství; že mého dědečka Reeda její neposlušnost moc rozzlobila a nedal jí ani šilink věna; že za rok na to, co se moji rodiče vzali, nakazil se tatínek tyfem, když navštěvoval chudé ve velkém průmyslovém městě, kde byl kaplanem a kde tehdy ta nemoc zle řádila; že se maminka od něho nakazila a umřela ani ne za měsíc po jeho smrti.

Když to Bětuška všechno vyslechla, řekla s povzdechem: „Je tedy chudinka slečna Jana vlastně k politování.“

„Ano,“ odpověděla slečna Abbotová. „Kdyby byla milá a hezká, mohl by s ní mít člověk soucit, že je tak opuštěná, ale takové malé protivy nemůže nikomu být líto.“

„Moc ne, to se ví,“ přisvědčila jí Bětuška. „Kdyby byla na jejím místě taková krasavice jako slečna Jiřina, jistě by to člověka dojímalo mnohem víc.“

„Ó, já jsem do slečny Jiřiny úplně zamilovaná!“ zvolala nadšeně slečna Abbotová. „Je to takové roztomilé dítě! A tolik jí to sluší - ty dlouhé kučeravé vlásky - má tak krásné modré oči a takovou pěknou barvu - je jako malovaná! - Bětuško, měla bych k večeři chuť na opékaný chléb se sýrem!“

„Já taky - a s osmaženou cibulí! Pojďme honem dolů.“ A odešly.

Kapitola IV

Z rozhovoru s panem Lloydem a z porady mezi Bětuškou a slečnou Abbotovou mi svitla naděje, která mě natolik vzpružila, že jsem si přála, abych se uzdravila. V mém životě měla zřejmě brzy nastat změna, a já jsem ji očekávala mlčky a toužebně. Dlouho však nenadcházela - míjely dny a týdny, byla jsem zas úplně ve své kůži, ale nikdo se už víckrát nezmínil o tom, o čem jsem se tolik napřemýšlela. Paní Reedová se na mne občas přísně podívala, ale jen zřídka na mne promluvila; postarala se, abych byla po nemoci ještě víc odloučena od jejích dětí - přidělila mi pokojíček, kde jsem spala sama, a nařídila, že musím o samotě i jíst a zdržovat se stále jen v dětském pokoji, kdežto její děti byly pořád v salóně. Nezmínila se nikdy ani slovem, že mě pošle do školy, ale přesto jsem instinktivně cítila, že jistě dlouho nestrpí, abych s ní zůstala pod jednou střechou, protože kdykoli se na mne podívala, ukázal se jí v očích ještě zřetelněji než dříve výraz nepřekonatelného a hlubokého odporu.

Eliška a Jiřina byly zřejmě poslušny jejích příkazů a mluvily na mne co nejméně. Jan se vždycky tvářil zpupně, kdykoli mě uviděl, a jednou mi zase chtěl nabít, jenže já jsem se mu ihned postavila na odpor - okamžitě se zas ve mně probudila prudká zlost a zoufalá odvaha ke vzpouře, jež mě už jednou tak nebezpečně vydráždily, a proto se raději zdržel a utekl s hlasitým proklínáním a s křikem, že jsem mu rozbila nos. Vskutku jsem ho udeřila pěstí do nosu vší silou, jakou jsem dovedla vyvinout, a když jsem viděla, že jsem ho tou ranou nebo snad svým výhružným vzezřením zastrašila, měla jsem chuť využít své výhody a pustit se do něho, ale zatím už doběhl k mamá. Slyšela jsem ho, jak jí s brekem začal vykládat, že „ta ošklivá Jana Eyrová“ se na něj vrhla jako divoká kočka, ale mamá ho dost příkře zarazila:

„Nemluv mi o ní, Jene, vždyť jsem ti říkala, aby ses jí vyhýbal - nestojí vůbec za to, aby sis jí všímal. Já si nepřeji, abyste se s ní stýkali, ani ty, ani tvé sestry.“

Naklonila jsem se přes zábradlí a unáhleně jsem vykřikla, ani jsem neuvážila, co mluvím:

„Oni mi za to nestojí, abych se s nimi stýkala!“

Paní Reedová byla dost tělnatá, ale když uslyšela to podivné a opovážlivé prohlášení, hbitě vyběhla do schodů, vyřítila se na mne jako smršť a zahnala mě do dětského pokoje, přimáčkla mě na postel a vztekle mi poručila, že se celý den nesmím odtamtud ani hnout, a běda mi, kdybych se ozvala jenom jediným slovem!

„Co by vám tak asi řekl strýček Reed, kdyby byl živ?“ zeptala jsem se jí takřka bezděčně - opakuji, takřka bezděčně, protože jsem měla pocit, jako by se mi z úst ozývala slova; k nimž má vůle nedala souhlas, jako by za mne mluvilo cosi, nad čím nemám vládu.

„Cože?“ vyjekla paní Reedová.

V šedých očích, obvykle chladných a klidných, se jí ukázal téměř ustrašený výraz - pustila mou paži a vyvalila je na mne, jako by opravdu nevěděla, zda jsem dítě nebo snad ďábel. Tu jsem se do ní teprve pustila:

„Strýček Reed je v nebi a vidí všechno, co si myslíte a co děláte, a tatínek a maminka také - oni dobře vědí, že jste mě nechala celý den zavřenou a že byste chtěla, abych umřela.“

Paní Reedová se rychle vzpamatovala - důkladně mnou zatřásla, napohlavkovala mi a pak beze slova odešla. Za chvíli přišla Bětuška a hodinu mi dělala kázání, v němž mi podávala nezvratné důkazy, že jsem zlé a hrozně nezvedené dítě, jaké svět neviděl - skoro jsem jí to uvěřila, protože mi v nitru háraly jen zlé pocity.

Minul listopad, prosinec a půl ledna. Vánoce a Nový rok se v Gatesheadu slavily svátečně a vesele jako obvykle, všichni si dávali dárky a pořádaly se večeře a společenské večírky. Já jsem se těch radovánek ovšem nesměla zúčastnit; podílela jsem se na nich jen potud, že jsem byla svědkem, jak se Eliška s Jiřinou nastrojily a šly dolů do salónu v tenkých mušelínových šatech s nachovými šerpami, vlasy dovedně stočené v lokýnkách, a pak jsem poslouchala zdola hru na klavír nebo na harfu, pobíhání stolníka a sluhy, cinkání skla a porcelánu, jak se podávalo občerstvení, a úryvky tlumeného rozhovoru, jak se dveře do salónu otvíraly a zavíraly. Když mě to omrzelo, opustila jsem své stanoviště nad schody a vrátila jsem se do tichého a opuštěného dětského pokoje - bylo mi tam trochu smutno, ale necítila jsem se nešťastná. Abych řekla pravdu, vůbec jsem netoužila po té společnosti, protože si mne tam jen málokdy někdo povšiml; kdyby byla Bětuška bývala hodná a družná, byla bych mnohem raději trávila večery s ní a v klidu než v salóně plném dam a pánů a pod přísným dohledem paní Reedové. Jenže jakmile Bětuška slečny ustrojila, obvykle hned odešla do kuchyně nebo do pokoje k hospodyni, kde se bavila líp, a vždycky odnesla svíčku s sebou. Seděla jsem pak sama s panenkou v klíně, dokud v krbu nevyhaslo, a chvílemi jsem se rozhlížela po zešeřelém pokoji, abych se přesvědčila, že tam nestraší nic horšího než já; a když i oharky v krbu přestaly žhnout, spěšně jsem se odstrojila, vší silou tahajíc za tkaničky, abych honem rozvázala uzly a dostala se co nejdřív do postele, kde jsem potmě a v chladu nalezla útočiště. Vždycky jsem si do postele vzala panenku - lidské bytosti musí něco milovat, a protože jsem neměla vhodnější předmět náklonnosti, utěšovala jsem se tím, že mohu mít ráda a hýčkat vybledlou a neživou loutku, rozedranou jako strašák. Když si teď na to vzpomínám, nedovedu ani pochopit, jak jsem tu hračku mohla tak bláhově a opravdově milovat, skoro jako bych si představovala, že je živá a schopná lidských citů. Nebyla bych ani usnula, kdybych ji nedržela v náručí, zabalenou v mé noční košilce, a když tam se mnou ležela v bezpečí a teple, byla jsem poměrně šťastná - věřila jsem, že ona je také šťastná.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jana Eyrová.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.