DESET ŽEN

MARCELA SERRANOVÁ

Brno 2014

Marcela Serrano

Diez mujeres

Copyright © Marcela Serrano

c/o Guillermo Schavelzon & Asoc., Agencia Literaria

www.schavelzon.com

Translation © Jana Lišková, 2014

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2014 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7491-160-6 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7491-161-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7491-162-0 (Formát PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-7491-163-7 (Formát MobiPocket)

Obsah

Francisca

Mané

Juana

Simona

Layla

Luisa

Guadalupe

Andrea

Ana Rosa

Nataša

EPILOG

PODĚKOVÁNÍ

POZNÁMKA K PŘEKLADU

Horaciu Serranovi,

in memoriam

Život na zemi přijde dost lacino.

Například za sny neplatíš ani groš.

Za iluze — až když jsou ztracené.

Za to, že vlastníš tělo — jenom tělem.

WISŁAWA SZYMBORSKÁ, TADY

Už jsou tady ty bláznivé ženské, říkají si nejspíš místní dělníci, kteří je pozorují zpoza stromů. Nataša neví, co ji baví víc, jestli pohled na rozpaky těch statných mužů s krumpáči a lopatami, nebo na ženy, které právě vystupují z obrovské dodávky. Jedna po druhé vylézají ven a rázným krokem kráčejí po hlíně posypané štěrkem — jako by potřebovaly pod nohama cítit pevnou zem.

Dost možná některou z nich napadne, že je pozorují, že se dohadují, co jsou zač, pomyslí si Nataša a vzpomene si na to, co jí se smíchem řekla Andrea minulý čtvrtek, když končily sezení. Natašo, řekni jim prosím, že jsme jen mírné neurotičky. Svěrací kazajky nenosíme!

Muži se ani nesnaží předstírat, že pracují. Bezostyšně je sledují, opření o nářadí. Každý si tu přijde na své. Kdo má rád brunetky, je na tom úplně nejlépe. Je jich devět. Vysoké, nízké, štíhlé, oplácané, mladé i staré. Tolik žen! Trávník je čerstvě posečený, na pařezech dvou obrovitých avokádovníků leží plastové pytle napěchované trávou. Její svěží vůně se šíří zahradou až k hlavní budově školy. Nataša se zasní, připomíná jí vůni hor. Když domlouvala zapůjčení těchto prostor, ředitel ji upozornil, že v sobotu probíhá údržba zahrady. Zahrady? Pro Natašu je to spíš park. Tak ráda by znala jména všech těch stromů, poznává však jen magnolie, akácie a palisandry. Stejné rostou u její chalupy v horách, v údolí řeky Aconcaguy. Ale tady jsou přece na předměstí Santiaga. Přijde jí trochu nepatřičné, že i tady Andy zanechávají svůj otisk.

Ženy jdou trochu váhavě k budově. Některé okouzleně hledí do parku na všechny ty pestrobarevné květy, jiné si mezi sebou povídají. Mané vzala za ruku Guadalupe a položila si jí hlavu na rameno. Hezká dvojice: mladá a stará. Mané je neskutečně zvědavá. Nataša si je jistá, že právě tahle vlastnost ji vždycky zachrání. Určitě už stačila vyzvědět všechno o Guadalupině piercingu v nose a uších, a dost možná jí i přejela dlaní po hlavě, ostříhané skoro úplně dohola. Guadalupe se přitom jistě výborně bavila, je to takový smíšek. To jsou ony, její ženy. Už jsou spolu dobrou půlhodinu. Dodávka je vyzvedla na zastávce metra Tobalaba. Nataša hádá, že tak někde na Ossově třídě Juani nebo Simona prolomily ledy, a když vjížděly do Peñalolénu, jistě už svým nadšením nakazily i ty nejzakřiknutější. Třeba se jim podařilo vyloudit úsměv na Laylině tváři. Nebo přimět Luisu, aby promluvila. Andrea zůstala vzadu, co to tam dělá? Nataša se usměje. Dává autogram. Jeden ze zahradníků, který ještě před chviličkou stříhal růže, odhodil nůžky a v náhlém záchvatu kuráže se za ní rozběhl. Totéž se děje u ní v ordinaci nebo i v nemocnici. Andrea žije tím, že rozdává autogramy, je to její karma. Ana Rosa zůstala stát v půli cesty, měla by jít dál s ostatními, ale ona tam stojí a okouzleně zírá na Andreu, nemůže od ní odtrhnout oči. Francisca si zapálí cigaretu, určitě ji děsí pomyšlení, že nebude smět celý den kouřit. Přes rameno má otevřenou kabelku z krokodýlí kůže, nikdy ji totiž nezapíná. Nataša má pocit, že dnes vypadá trochu lépe, že není tak hrozně bledá jako vždycky. Člověk by měl sto chutí nechat ji venku na sluníčku, místo aby ji zavřel do místnosti. Má na sobě džíny. To je vůbec poprvé, co ji Nataša vidí v neformálním oblečení. Přijde k ní Simona, zahalená do bílého ponča z alpaky, a poprosí ji o oheň. Pak tam obě stojí, labužnicky vdechují kouř a nastavují tváře slunci. Užívají si poslední minuty volna. Mé dvě nejvěrnější pacientky, pomyslí si Nataša. Znám je nejdéle ze všech, ale dnes je to úplně poprvé, co je vidím spolu. Mimoděk ji napadne, jak by byla ráda, kdyby zůstaly v kontaktu i mimo dnešní terapii. Kdyby měly jedna druhou.

Nataša stojí za oknem a škvírou mezi závěsy je všechny pozoruje. I když se snaží udržovat si odstup, nemůže nevidět všechnu tu lásku, kterou ji její ženy zahrnují. Jak se asi dnes ráno chystaly na tohle setkání? Představuje si, jak vstávaly, ještě než začalo svítat. Některé za sebou nechávaly vlahé, pokojně oddechující tělo někoho blízkého, po jiných zůstal jen osamělý dolík v peřinách. Nejspíš jsou po pracovním týdnu unavené, trocha spánku navíc by jim přišla k duhu. Pak si nachystaly snídani. Simona si určitě dala silnou kávu, Ana Rosa zase slabý čaj. Francisca si vzala jenom ovoce jako obvykle a Juani housku s máslem a marmeládou. Některá to jistě snědla ve spěchu, vestoje u kuchyňské linky, zatímco běhala po bytě a zajišťovala, aby za její nepřítomnosti všechno proběhlo tak, jak má. Jiná si třeba sedla ke stolu do jídelny, nebo si možná dokonce vzala šálek anebo podnos se snídaní do postele, spolu s novinami, které na ni čekaly přede dveřmi. Nataša si je ale jistá, že všechny byly tak trochu nervózní a snídaly ve spěchu. Dnes by opravdu nebylo dobré přijít pozdě. Dodávka odjížděla v devět. Žádná z nich nechtěla Natašu zklamat a opozdit se, nebo snad nepřijít vůbec. Polkly své obvyklé ranní prášky, v naději, že překonají tu kterou obtíž. A skoro všechny také antidepresivum, předepsané její vlastní rukou. To všechno ve snaze dodat si trochu elánu, být malinko šťastnější. Uzdravit se. Všechny se tak upřímně snaží žít svůj život lépe, jak jen to v rámci možností jde. Možná si daly sprchu a umyly si vlasy, a kdoví, třeba si některá dokonce napustila vanu. A pak se všechny pozorně prohlédly v zrcadle. Čekal je zvláštní den. Věděly, že to, co je před nimi, nejsou jen slova. Některá se třeba zatoužila trochu nalíčit, ukázat svou lepší tvář, jiné to naopak přišlo nemístné. Každá z nich nese tíhu svého osudu, toho, kým je, všeho, co je zvyklá snášet: všechny ty bolístky na různých částech těla, obtíže všeho druhu, unavené svaly a šlachy. A pak přišla ta chvíle, kdy se spousta žen nenávidí — čas oblékání. Kolik z nich se asi převléklo, protože se jim nelíbilo, jak vypadají? Je snad v té chvíli rozdíl mezi tím, jestli člověk pochází z luxusní čtvrti La Dehesa, nebo z ušmudlaného Maipú? Kéž by všechny osleply, říká si Nataša. Cokoliv, jen aby se vyhnuly tomuhle krutému střetnutí, tomu nevyhnutelnému pošpinění, které musí žena přetrpět každý den. Ať je jí devatenáct jako Guadalupe, nebo pětasedmdesát jako Mané, vždycky se snaží ukázat v co nejlepším světle. Nezáleží na tom, jestli má na sobě černou vestu nebo růžovou blůzku. Tam někde pod ní se skrývá duše, která musela sebrat všechny síly, aby si dodala odvahy na dnešní den. Dnes jsou k sobě upřímné, nemusejí si na nic hrát. Nejsou tu žádné role, pracovní ani oficiální, které by je někam zařazovaly. Takové, jaké dnes přišly, doopravdy jsou.

A všechny jsou překrásné, říká si Nataša.

Jak mě dojímá ženský úděl. Jakým smutkem mě naplňuje. Proč jen polovina lidstva nese na bedrech tak ohromnou tíhu, zatímco ta druhá odpočívá? Ne, nejsem blázen, říká si Nataša. Vím, co říkám. Vím, proč to říkám.

Už jsou pryč. Nejspíš zašly do budovy. Nataša pustí závěs a odstoupí od okna, kterým pozorovala svých devět žen. Je čas je jít přivítat.

Francisca

Nenávidím svou matku. Nebo nenávidím sama sebe, nevím. Předpokládám, že právě proto jsem tady. Nenávist člověka vysává. Můžete si na ni zvyknout, ale nic to neřeší.

Nebo lépe řečeno, nikdy si na ni nezvyknete.

Popravdě, trochu se stydím, že mám začínat. Netuším, proč si Nataša přála, abych mluvila jako první. Možná proto, že jsem její nejstarší pacientka. Léčím se déle než kterákoliv z vás! A věřte mi, jsem na vás všechny opravdu zvědavá. Řekněme si to na rovinu — žárlivost tady z toho úplně čiší. Dobře jsem si všimla, jak jsme se jedna na druhou dívaly, když jsme vystupovaly z mikrobusu, jak jsme se odměřeně zdravily, jako nějaké olympijské šampionky, které se přišly utkat o zlatou medaili. Jako by každá, která překročí práh, byla pro ostatní soupeřka. Možná přeháním, nevšímejte si mě. Na terapii je strašná jedna věc. Terapeut je pro pacienta jenom jeden, ale naopak to neplatí. Taková nespravedlnost! Je to ten nejméně vyvážený vztah, jaký si dovedete představit. Chtěla bych si myslet, že Nataša má nejraději zrovna mě. Že ji nikdo nedokáže tak pobavit, že s nikým jiným tolik nesoucítí, o nikoho se tak nestará, nikoho tak nelituje jako mě. Koneckonců, vkládám jí do rukou své nejintimnější prožitky, všechno to niterné, co jsem schopná cítit, a tolik bych si přála, abych byla jediná. Jak mám snést fakt, že se k vám chová stejně? Taky vám Nataša dává pocit, že jste milované, že si vás někdo doopravdy váží? Taky nalézáte v její ordinaci ten úkryt, to teplé místo, kam se člověk může schovat před celým světem? Vážně má v srdci tolik místa, aby milovala nás všechny?

Jednou jsem v jedněch španělských novinách četla článek. Titulek zněl: „Manžele z Lleidy zadržela policie. Nechali dceru samotnou v kočárku a šli do baru“. Dále se tam psalo, že policii zavolal jejich dvanáctiletý syn, když se rodiče vrátili domů opilí a bez dcery. A právě tahle novinová zpráva mě přiměla, abych se vydala za Natašou. Do té doby jsem si myslela, že není potřeba nic měnit, že člověk může žít paralyzovaný. Byla jsem přesvědčená, že srdce z ledu je velká ctnost.

Když jsem pak přišla k Nataše, pochopila jsem, že terapie je pro mě otázkou života a smrti. Musela jsem v sobě utnout matčinu rodovou linii, vyrvat ji ze sebe i s kořeny, zabránit tomu, aby se minulost opakovala. Chápejte, nejde o geny či o DNA, ale o přenos na další generace. Všechno směřovalo k tomu, aby se ze mě stal zvrácený člověk, který týrá a zneužívá ostatní. A já jsem o tom neměla ani tušení. Našla jsem v sobě dost vnitřní síly na to, abych se vdala a měla děti. Sváděla jsem o to boj každý den, nelžu vám, každý den. Občas si říkám, kde jsem vzala všechnu tu energii. Od otce? Od Boha, kterého miluji a k němuž se často modlím, i přes to všechno, co se stalo? Nebo snad od bratra Nicoláse, který ke mně odkudsi shora promlouval o nebezpečí, jež se ve mně skrývá? Myslím si, že to byl instinkt, čirý instinkt. Neměla jsem žádný vnitřní předobraz toho, jak má vypadat normální rodina. Ve skutečnosti je to učiněný zázrak.

Přišla jsem k Nataše tak nahá, tak zranitelná.

Jmenuji se Francisca. Vidíte, dokonce i moje jméno je fádní. Schválně, kolik Francisek zná každá z vás? Nedávno mi bylo dvaačtyřicet. Hrozný věk. Člověk je mladý, ale ne zas tak moc, a ještě není starý, ale už k tomu nemá daleko. Ani ryba ani rak, pouhá přechodná fáze, kdy si věk pomalu začíná vybírat svoji daň. Občas si vážně přeji, abych už konečně byla stará. Staří lidé to mají jednodušší v tom, že už nemají žádná očekávání.

Pracuji v realitní agentuře, jsem její spolumajitelka a daří se mi celkem dobře. Však taky pracuji hodně, ale vážně hodně. Prošla jsem si klasickou cestou, začínala jsem jako asistentka architekta, pak jsem se stala jeho pravou rukou a nakonec se to tam beze mě už neobešlo. Máme kancelář ve čtvrti Providencia, čtrnáct stálých zaměstnanců a máme se co otáčet. Já jsem taky architektka, tenhle obor je má velká vášeň. Můj muž Vicente je civilní inženýr, máme spolu tři děti. Hrůza, samé holky! V tomhle ohledu si taky nemůžu stěžovat. Všichni říkají, že můj muž je komplikovaný člověk, a možná mají pravdu, ale já si s ním rozumím přímo báječně. A i když se na to možná budete tvářit všelijak, miluji ho a jsem mu věrná.

Paralýza je u mě častý stav. Paralýza říkám svému každodennímu životu: časně vstát, dovést dcery do školy, zajít si do fitka a tři čtvrtě hodiny cvičit pilates, pak jít do kanceláře, rozpohybovat mozek v debatě s firemním právníkem, zkontrolovat úkoly veškerého personálu, projít administrativu několika budov, které máme na starosti, pohádat se s novou kolegyní z oddělení prodeje, která mi leze na nervy, naobědvat se, nejlépe s nějakou kamarádkou, v horším případě do sebe za pochodu hodit nějaký ten obložený chleba, zapojit pár mozkových buněk u počítače a dalších pár v diskuzi s klienty, jít na prohlídku nějakého bytu, skoro vždycky šeredného, šílet z těch bezduchých králíkáren, které se dneska staví a maskují se vzletnými cizokrajnými pojmy jako nika, lodžie nebo home office. Když se zadaří, podepsat nějakou smlouvu, a pak se trmácet tím pitomým santiagským provozem zpátky domů, popovídat si s manželem, zkontrolovat dcerám úkoly, ohřát něco rychlého a jednoduchého k večeři, podívat se na televizní noviny, trochu si zanadávat nad takovou nebo makovou zprávou, snažit se pochopit ekonomické zpravodajství, a nakonec… obejmout dcerky, dát jim spoustu pusinek a zalézt do postele. Občas sex, ale ideálně jenom tehdy, když nemusím moc brzy vstávat. Pravda, musím uznat, že ne vždycky to je vyloženě bezuzdná vášeň, někdy jsem otrávená a moc tomu nedám, ale alespoň něco.

Kolik žen to má stejně jako já? Tisíce a tisíce po celém světě. Všechny ty čtyřicátnice, které si nesou na bedrech své malé životy, některé trochu chytřejší, milejší, ambicióznější nebo zábavnější, ale ve výsledku všechny stejné — stejně bezvýznamné a neškodné. Úporně se snaží být něčím výjimečné, vyniknout, zdůraznit, že jsou jiné. A všechny jsou tak vyčerpané. Jsou jako přes kopírák, člověk má pocit, že když viděl jednu, viděl je všechny. Bývají dny, kdy nevíš, o čem si povídat s manželem, nudí tě vyprávění tvých dětí a sníš o tom, že se vyspíš s Georgem Clooneym. Jindy necítíš prostě nic. Snažíš se, děláš všechno nejlépe, jak dovedeš, ale tak nějak automaticky. A kdyby tě při přecházení silnice srazilo auto, ani by sis toho možná nevšimla. Netrpíš, jsi jako kus ledu. Když se takové dny nakupí, říkám jim „dny paralýzy“, i když mi vlastně vždycky chvíli trvá, než si to uvědomím, protože jsem tak ochromená, že to ani nevnímám.

Poslechněte si tohle. Jednou mě manžel obvinil, že jsem chladná. Chudák, tak dlouho mu trvalo, než na to přišel! Uklidnila jsem ho, že to tak přece není. Nikdy jsem se nezamyslela nad tím, jestli jsem chladná, a ani mi nedělalo hlavu, co to vůbec znamená. Jenom jsem si uvědomovala, že občas upadnu do stavu absolutní netečnosti. Ale znám i jiné emoce: vášeň, zlobu. Stejně jako všichni ostatní. Držím se jich jako klíště, a když mě zrovna nedrtí paralýza, masochisticky zmírám láskou a vděčností. Mohu vám to ukázat na příkladu.

V mém životě jsou dva muži, jenom dva. Můj manžel a můj kocour. Došla jsem k závěru, že oba jsou si v mnohém podobní a že na mé lásce k nim je cosi nezdravého.

Můj kocour by se vám asi nelíbil. Je obrovský, tlustý a mourovatý (říkám mu „můj tygr“, i když to dcerám přijde k smíchu). Jsem si jistá, že mě má rád, ale v jednom kuse utíká, jako by tam venku bylo všechno mnohem lepší než doma. Nedokážu ho zadržet, rozčiluje mě, že se díky mé péči má jako v bavlnce — je pánem domu, kde má teplo, jídlo a lásku — a k tomu může lézt po střechách v širokém okolí a prát se s jinými kocoury. Je to rozený rváč. Vždycky se vrací potrhaný, podrápaný, zakrvácený a s vyrvanými chlupy. Pečuji o něj víc než o sebe, čistím mu rány kysličníkem, kvůli každé maličkosti ho beru k veterináři. Každou noc si v pyžamu stoupnu doprostřed silnice a volám ho, někdy i hodně pozdě v noci, a moje dcery se ke mně nechtějí znát. Nedokážu usnout, dokud nepřijde, tisíckrát vstávám z postele, až ho konečně držím v náručí. Možná si řeknete, že je hloupost milovat takovou kočku, ale tak to není. Jak se ke mně jednou přitulí, je to ten nejsladší kocour na světě. A úplně nejvíc mě na něm udivuje to, že když ho volám, on mi odpovídá. Jenom mně, nikomu jinému. Vždycky zamňouká, a tak ho pokaždé nakonec najdu. Berte to takhle: kdyby nebylo téhle jeho zvláštnosti, protože všichni jistě uznají, že to je zvláštnost, už by se dávno ztratil. Díky tomu a díky mé vytrvalosti už spolu žijeme skoro osm let. Spí se mnou v posteli. Občas uprostřed noci zvedne packu a láskyplně mě hladí po tváři, úplně jako člověk. Když je mi zima, přitisknu si ho k sobě a on se vůbec nebrání, nechá si se sebou dělat úplně cokoliv.

Taky je to pěkný zbabělec. Venku na ulici, to má pro strach uděláno. Ale doma stačí, aby zaslechl nějaký neobvyklý zvuk, a hned bere nohy na ramena. Jak zazvoní zvonek a za dveřmi se ozve mužský hlas, vyleká se a letí se schovat do mé postele pod přehoz. Samo sebou se už několikrát stalo, že si na něj některá dcera sedla, když se chtěla uvelebit v mé posteli a nevšimla si ho. Jsem si jistá, že to je nějaká fobie, muži ho děsí. Krom toho je pěkně namyšlený. Nejčastěji to probíhá takhle: dopoledne vyrazí na svou každodenní obchůzku a nevrátí se dřív než k ránu. Já se můžu zbláznit, hledám ho všude, celá zničená si představuji, že ho třeba srazilo auto někde deset bloků od nás, a vtom se objeví, povýšený, samolibý, hrdý, zpříma se na mě podívá a v očích má naprostý nezájem. Kdyby mohl mluvit, bez špetky lítosti by mi řekl: za to všechno můžeš ty.

Když se mě ptají, proč jsem si ze všech koček, co jich na světě je, vybrala zrovna tu, která mi působí nejvíc trápení, odpovídám takhle: věřte mi, stojí to za to. Má mě rád.

A přesně totéž bych řekla i o Vicentovi.

Narodila jsem se v poměrně slušném a pěkném domě ve východní části Santiaga, v ulici Bilbao. I když žádný zázrak to taky nebyl. Můj otec je ekonom, celý svůj život pracoval ve světě financí. Je trochu slabší povahy a má sklon se vyhýbat problémům, ale vcelku je to dobrý člověk. Vzal si mou matku, když byla ještě hodně mladá, a měli dvě děti — mého staršího bratra a mě. Matka nikdy nechodila do práce a nikoho vlastně ani nenapadlo, že by měla. Vstávala v poledne, četla si a v jednom kuse kouřila, večery pak trávila v kině. Každý večer, nepřeháním. Když pak už byla kabelová televize a video, přestala chodit ven úplně a celé dny se dívala na filmy z postele. Ještě když jsem byla hodně malá, začali s otcem spát v oddělených ložnicích — kvůli rozdílným denním rozvrhům a protože otec nenáviděl zápach cigaretového kouře a zapnutou televizi. Ona bývala během dne vždycky tak trochu duchem nepřítomná. Když jsem jí vyprávěla příhody ze školy, bylo na ní znát, jak ji to nudí a že poslouchá čistě z povinnosti. Ožila jenom tehdy, když šlo o mého bratra, nejspíš to bylo to jediné, co ji dokázalo probrat. Občas jsem Nicolásovi říkala, že to vypadá, jako by byl jedináček. Tehdy jsem si neuvědomovala, jak hrůzná pravda se za těmi slovy skrývá. „Ženské záležitosti“ ji vyloženě otravovaly. Nezajímalo ji moje oblečení ani moje vztahy s kluky a s kamarádkami, tak složité v době dospívání. Vzpomínám si, jak jsem se jednou pohádala se svou nejlepší kamarádkou Verónicou, to mi bylo asi tak sedm let. Samozřejmě jsem přišla domů s pláčem.

Rozhovor proběhl asi takhle:

Máma: Co ti je?

Já: Pohádaly jsme se s Verónicou.

Máma: A mělo to nějaký vážný důvod?

Já: Ona mě nepozvala na svoje narozeniny… a já myslela, že jsem její kamarádka, že mě má ráda…

Máma: Lidi se navzájem nemají rádi, holka. Bude lepší, když to pochopíš už teď.

Mimochodem, když jsme u těch „ženských záležitostí“, tak nějak mi zapomněla říct, že ženy menstruují, takže kdyby nebylo mých kamarádek ze školy, nejspíš by mě ten šok zabil. Když jsem začala dospívat a zaoblily se mi tvary, dělala, že si toho nevšimla. Jednou jsem k ní přišla do pokoje, abych si postěžovala: Mami, narostla mi prsa, udělej něco. Vrhla na mě ten svůj typický nepřítomný pohled a odpověděla: Tak prostě řekni tátovi, ať ti dá peníze na podprsenku, nevím, co řešíš. Se slzami v očích jsem jí řekla, že nechci vyrůst, že nechci mít prsa. Rozesmála se. No tak, Francisko, nebuď jak malá. A dala se zase do čtení.

Nikdy se mě nedotýkala. Nicoláse ano. V hádce se nikdy nepostavila na mou stranu, nezastala se mě před bratrem ani před bratranci. Zdálo se, že já nikdy nemám pravdu, a to mi bralo veškerou sebejistotu. Když se na to teď dívám s odstupem, musím prostě uznat, že mě neměla ráda. To se stává, i když si lidé myslí, že ne. Jsou matky, které nemají rády své děti.

Jak šly roky, vyvíjela jsem se stejně jako jakákoliv jiná dívka mého věku. Účastnila jsem se stejných aktivit jako druzí, hodně jsem se soustředila na okolní svět, na své kamarádky, známosti, školu, sport. Předstírala jsem lhostejnost a to mi den za dnem pomáhalo přežít. Řekla jsem si, že mě třeba máma bude mít víc ráda, když budu v něčem vynikat. Usmyslela jsem si tedy, že budu výborná studentka. Ale ji víc zajímal Nicolás a jeho studium a mě za mé známky vždycky pochválila, jen aby se neřeklo. Když jsem viděla, že tudy cesta nevede, vrhla jsem se na sport. Byla jsem si jistá, že to mámu ohromí, především proto, že ona sama většinu dne proseděla. Říkala jsem si, že když to zkusím na opačnou notu, třeba tím vzbudím její pozornost. Stala se ze mě jedna z nejlepších hráček basketbalu na škole, ale dosáhla jsem jen toho, že se přišla podívat na jediný zápas. Jako poslední alternativu jsem si předsevzala, že se stanu skvělou hospodyní. Přihlásila jsem se na kurz vaření a v patnácti jsem vařila jako profesionál. Nikdo neuměl prostřít a nazdobit stůl tak jako já, ale vedlo to pouze k tomu, že mě začala využívat. Kdykoliv měla přijít nějaká návštěva, řekla mi, abych se o to postarala. Občas se na mě udiveně zadívala, svraštila čelo a řekla: Po kom ty jenom jsi, Francisko? Když už nešlo moje zásluhy přehlížet, řekla mi jednoho dne výsměšným tónem: Vždycky jsem měla podezření, že lidé, kteří jsou dobří ve všem, ve skutečnosti nejsou k ničemu.

Celé svoje dětství jsem byla bdělá a ostražitá. Stejně jako všechny děti v tomhle období, kdy se čas natahuje jako žvýkačka. Čekala jsem, až se něco stane.

Hledala jsem někoho, kdo by mi to vynahradil. Jenomže v mé rodině nebylo moc z čeho vybírat. Matka byla jedináček, takže z téhle strany jsem žádnou tetu neměla. Sestry mého otce byly nudné maloměstské paničky, které žily v Antofagastě, a já jsem je skoro neznala. A otcovy švagrové nebyly nic víc než matky mých bratranců. Byla jsem dost chytrá na to, abych pochopila, že učitelka je jenom částečná náhrada. A tak jsem si vypomohla fantazií. Aby bylo jasno, v naší rodině se na náboženství nikdy moc nehrálo, byli jsme pasivní katolíci, občas jsme chodili na mši a dodržovali jsme základní katolická pravidla, ale nic víc. (Totéž pokud jde o politiku. Byli jsme pinochetisté, ale taky pasivní. Zdědili jsme po babičce odpor ke komunismu, ale jen jako něco naprosto přirozeného, zbaveného veškeré mystiky.) Takže jsem se upnula na anděla. Dlouho jsem rozjímala o pohlavní neurčenosti andělů, nebyli to muži ani ženy a já jsem potřebovala mámu. A tak jsem se rozhodla, že můj anděl bude žena. Zázračná ochránkyně, která tu pro mě vždycky bude, spravedlivá, moudrá, a navíc krásná. Bydlela u mě v pokoji a povídaly jsme si, ale jenom v noci. Vyprávěla jsem jí o tom, jak jsem se celý den měla, líčila jsem jí všechny ty detaily, které mou vlastní mámu nudily, stěžovala jsem si na školu a na rodinu a omlouvala se jí, když jsem něco vyvedla, nikdy jsem jí ovšem nelhala, protože jsem věděla, že její láska mě zprostí každého trestu. Jmenovala se Ángela. Natolik jsem si zvykla na její přítomnost, že mi přišlo naprosto přirozené vyrůstat s ní po boku. Nicolás mě občas z chodby zaslechl, jak mluvím, a to pak vešel do pokoje a znepokojeně se zeptal: Francisko, ty si povídáš sama se sebou? A já jsem mu samozřejmě vždycky odpověděla, že se mu to jenom zdálo, že jsem neřekla ani slovo. Občas jsem jí nechávala v zásuvce nočního stolku papíry, a díky tomu jsem pak v prázdné krabici od čokolády mohla schraňovat laskavá slova milující matky. Říkám si, jak by asi vypadal můj život bez Ángely. Dokonce i dnes se k ní občas obracím, jako se jiní obracejí k Bohu. Ángela je ale mnohem milejší než Bůh, ten mi nikdy moc příjemný nepřipadal.

Matka nebyla nesympatická osoba. Dokázala si to zařídit tak, aby její odtažitost a nezájem působily atraktivně. Měla zvláštní schopnost všechny přinutit, aby jí byli po vůli a dělali to, co si přeje ona. Když se jí třeba něco nelíbilo, na okamžik ztuhla a pak odešla pryč. To se často stávalo během jídla. Seděli jsme u stolu a já jsem řekla něco, co ji popudilo, nevím, třeba že se mámy mých kamarádek chodí dívat na basketbalové zápasy svých dcer, a ona se na mě podívala, pustila vidličku, hodila ubrousek na stůl a dramaticky odešla, i když jsme byli teprve u předkrmu. A táta mi pokaždé s nezměrnou trpělivostí řekl: Francisko, jdi se své matce omluvit. A protože se to takhle dělo neustále, nikdo už u nás doma neříkal nic, co by jí mohlo vadit. Zařídila to tak, aby nikdo nedělal a neříkal nic, co by jí nebylo po chuti. Když se teď, už jako dospělá, přistihnu, že dělám to samé, vyčítám si to a upřímně se za to nenávidím.

Krom toho byla velice atraktivní. Byla docela vysoká, měla hezkou postavu, trochu širší pas, ale zato pěkné nohy, a taky jemné, nádherné kaštanové vlasy. Střídala účesy podle poslední módy, ale vždycky je měla střižené velice nakrátko a i přes to své věčné kouření zářivě lesklé — vypadalo to, že žije v nějakém filmu z šedesátých let, neustále potahovala z cigarety. Její ústa se mi na ní líbila nejméně. Místo rtů měla úzkou, přísnou linku, skoro se zdálo, jako by si je spolkla. Na můj vkus působila odměřeně, chyběla jí laskavost. Ale zato měla naprosto rovný, krásně klenutý nos a veliké živé oči, které měly stejně jako její vlasy kaštanovou barvu. Zvláštní, že já mám pleť světlou, jakoby vybledlou. Řekli mi, že za to, jak vypadám, vděčím babičce z otcovy strany, kterou jsem nikdy nepoznala.

Když jsme u těch babiček — říkám si, že možná nelze pochopit moji mámu, dokud se nezmíním o její matce.

Moje babička byla bláznivá Ruska, která toužila být tanečnicí, stejně jako Isadora Duncanová, ale skončila jako zkrachovalá hráčka kdesi v neznámé a tehdy dost málo rozvinuté zemi — totiž v Chile. Její rodiče, bohatí Rusové a stoupenci bělogvardějců, utekli před revolucí a usadili se v Paříži, podobně jako hodně jejich krajanů. Moje babička v téhle zemi vyrostla a už odmalička vnímala peníze jako kompenzaci za útrapy exilu, kterých po pravdě řečeno v jejím případě příliš nebylo. Brzy ji začal bavit hazard. Kasina ji fascinovala; byla to místa, kde se cítila opravdu doma. Falšovala svou totožnost, dělala se starší — což v té době nebylo nic těžkého, chudí Rusové dělali všechno pro to, aby se uživili. Po otcově smrti zdědila majetek a hned nato nechala matku v Paříži a odjela do Monaka. Bylo jí pouhých devatenáct let. Ubytovala se v hotelu jen pár kroků od kasina, ve dne spala a v noci hrála. Byla krásná, měla nádherné blonďaté vlasy, nos jako panenka a skvostné řasy. Byla předčasně vyspělá, drzá a zábavná a pyšnila se tou záviděníhodnou schopností mluvit cizími jazyky, jako by to byla její mateřština. Bezpochyby to byla chytrá žena, ale tenhle svůj dar promarnila. Muži ji příliš nezajímali, viděla v nich spíš společníky ke hře než nápadníky. Byla beznadějně závislá. A dost možná taky frigidní. Když jí bylo pětadvacet let, zemřela jí matka na tuberkulózu. Sotva přijela na pohřeb — to jediné, co ji zajímalo, byly penízky, které utrží, až prodá její dům a majetek. Vyhrávala, prohrávala. Po jedné velkolepé výhře se rozhodla, že si koupí zámek, což taky udělala, ale vyspala se v něm jenom třikrát a zas o něj přišla. Nic si z toho nedělala, brala to jako povyražení — bavilo ji pomyšlení, že se na chvíli stala princeznou. Nebylo jí souzeno, aby jí štěstí vydrželo. Když ji opustilo, táhlo jí na třicet a na vdávání ještě ani nepomyslela. Tehdy se v jejím okolí objevil jeden Chilan, kterého naprosto fascinovala, protože byla ztělesněním jeho romantických snů o evropských ženách. Byl to diplomat s nuzným platem a k dovršení všeho hodně mladý. Okouzlila ho její chorobná bledost, která tak dobře ladila s její chudobou. Nežila totiž zrovna příkladným životem, sotva viděla slunce. Hodně šampaňského a málo zeleniny. Rozhodl se, že o ni bude pečovat, a vzal to jako svou velkou misi. Když se musel vrátit do Chile, přesvědčil ji, aby se za něj provdala. Řekla bych, že babičce nezbylo než souhlasit. Neměla ani peso, navíc při hře bývají přátelství pomíjivá. Možná si řekla, že je to dobrá šance, aby se o ni někdo postaral. Krom toho věděla, že v jednom přímořském městě nedaleko Santiaga je kasino.

Během cesty přes Atlantik prý bez přestání zvracela, bylo jí neustále špatně. A tehdy pochopila, že je těhotná. Něco takového jí nikdy ani nepřišlo na mysl. Byla si naprosto jistá, že to nezvládne, že zemře při porodu. Uprosila mého dědečka, aby se s ní přestěhoval do městečka Viña del Mar. A ten hlupák dal výpověď na ministerstvu zahraničí a odjel tam s ní. Vzal práci v bance, aby tuhle křehkou a komplikovanou ženu uživil. A tak se narodila moje matka. Přišla na svět na pobřeží Atlantiku, po těžkém porodu, a její matka neměla nejmenší tušení, co si s ní počít. Nelžu vám, když řeknu, že nevěděla, co jsou to plíny. Najali kojnou, Nanitu, aby ji krmila a starala se o ni. Kojila mou matku zároveň se svou vlastní dcerou. Babička se samozřejmě vrátila ke hraní, teď už ovšem sázela trochu méně výstřední částky než v Monaku. Měla k dispozici jenom to, co jí nadělila štěstěna, anebo to, co vytáhla dědečkovi za zády z peněženky. Dcera v jejím životě nikdy nehrála důležitou roli.

Moc jsem ji neznala. Zemřela na infarkt, když mi bylo deset let. Tak ráda bych ji byla poznala blíž, byla to zvláštní žena, působila nemocně a byla s ní legrace. Možná, že jak bych vyrůstala, začala by mě mít i ráda. Žili daleko od nás, takže jsme se moc nevídali. Dávala mi letmé polibky a hned nato se ode mě odvracela a tvářila se jakoby nic. Netušila, jak mluvit s dítětem. A protože babičku z otcovy strany jsem neznala, vyrůstala jsem v tom, že všechny babičky jsou takové, chladné a odtažité. Když mi pak kamarádky vyprávěly o babičkách, které by je samou láskou umačkaly, které jim šily oblečení a pekly buchty, zůstala jsem úplně zkoprnělá. Babičky přece nešijí ani nepečou buchty, babičky hrají v kasinu.

Když jsem bývala u babičky na návštěvě, ze všeho nejvíc mě bavilo lézt jí do truhly. Měla tam dlouhé parádní šaty ze třicátých let, samé závoje, organtýn, mušelín, sametové šaty se spoustou třásní, hedvábné košilky s čínskými motivy nebo s výstřihy zdobenými peřím, boa, dlouhé náhrdelníky z drahokamů, kabáty z neznámých kůží, nekonečné šátky, které vypadaly jako závěsy. Strojila jsem se do nich, občas jsem si jich na sebe navlékla několik najednou a takhle vymóděná jsem chodila po domě, ale jenom tehdy, když jsem si byla jistá, že se to nedozví. Je zvláštní, že když mě nakonec přece jen jednou přistihla ve svých šatech z průhledného organtýnu, nezačala zuřit, ale podívala se na mě skoro potěšeně a řekla: Ty by ses mi mohla podobat.

Tři čtvrtiny mé krve jsou chilské čili španělské a mapučské. Ale vždycky když mě napadne něco bláznivého, zděšeně si řeknu: tohle je ta moje ruská část, a to nevěstí nic dobrého. Možná právě proto jsem dnes tak průměrná osoba. Všechno naprosto dokonalé, jako podle příručky. Ne, nejsem zábavná, ani trochu. Kdo ví, kam by to mohlo dojít, kdybych nějak experimentovala, zkoušela nové věci? Dokonce i v posteli jsem konvenční, žádné exotické praktiky nebo podivné hrátky. Ne. On nahoře, já dole. Všechno tak nějak nudné a předvídatelné, ale bezpečné. Protože mi babička tehdy řekla: Ty by ses mi mohla podobat.

Je ironie, že zrovna Nataša je původem z Ruska. Skoro mám pocit, jako by mě nějaká neviditelná síla strhla zpátky na začátek a postrčila ke kořenům, k nimž se obracím zády. Tady samozřejmě veškerá podobnost končí, babiččina rodina neutíkala před nacisty, ale před komunisty, babička nestudovala v Argentině na nejlepších školách… ale obě pocházejí z Ruska: moje terapeutka, moje babička karbanice, a z poloviny i moje matka.

Nicolás zdědil babiččinu krásu, elegantní rysy, vysoké lícní kosti a skoro bílé vlasy. Na rozdíl od mé matky, která vypadá stejně jihoamericky jako můj dědeček. Nicolás byl podobný babičce, a dokonce měl carské jméno. I v tom byl lepší než já.

Vím, že to ode mě bude znít hrozně, ale Nicolás vyhrál na celé čáře — zemřel. Nešlo o žádnou romantickou, vznešenou předčasnou smrt, umřel na hloupou nemoc. Ještě dnes si ten pocit přesně vybavuji, uprostřed té podivné směsi strašlivé bolesti a otřesení, kterou ve mně jeho smrt vyvolala. Záviděla jsem mu. Co kdybych umřela já? Měla by mě matka ráda, kdybych tu nebyla? Nenáviděla jsem ho za to, že umřel, dokonce ještě víc, než když žil, ale dokázala jsem si to přiznat až teď, díky Nataše. On se narodil z těla ženy, která ho krmila a milovala. Dokázal to, žil v ráji, měl ho na dosah ruky. Já jsem si musela najít své místo na světě, aniž mě ochraňovaly sladké vzpomínky na dětství, moje tělo a duše nepamatují ten pradávný eden. Narodila jsem se na okupovaném území, okupovaném ze dvou stran, podobně jako Německo po druhé světové válce. A on zemřel uprostřed toho ráje, jestli je ráj opravdu tohle: být milován tou, která tě porodila.

Jak si jistě dokážete domyslet, bolest mé matky byla okázalá. Několik měsíců nevstala z postele, zavřela se v pokoji a v oknech na terasu zatáhla rolety. Odmítala jíst. Do jejího života přibyl další prvek: alkohol. Spala, kouřila a pila. Nevyčítám jí to. Teď když jsem sama matkou tří dcer, jí to nevyčítám. Otci se naopak nějakým způsobem podařilo žít dál. Koneckonců, on Nicoláse neporodil. Porod dítěte zasáhne celé tělo, a tedy i duši.

Když pak jednou k mému a otcovu překvapení vstala z postele, člověk by řekl, že se vůbec nic nestalo. Samozřejmě nás všechny připravila o možnost truchlit. Její bolest byla natolik důležitá, že nedovolila otci, aby svobodně oplakal syna, ani mně, abych oplakala bratra. Cítili jsme se tak strašlivě zodpovědní za její utrpení. Ona hrála vždycky prim. Ale zdálo se, že zničehonic nabrala síly a vrátila se k běžnému životu, aniž to na ní zanechalo nějaké stopy. Tehdy jsme odjeli do zahraničí. U otce v práci hledali někoho, kdo by šel na rok pracovat do newyorské pobočky, a otec na to kývl. Říkal si, že třeba změna mámě prospěje. Přišla jsem o jeden ročník školy, protože akademický rok ve Spojených státech a v Chile není shodný, ale to nikoho nezajímalo a mně to alespoň posloužilo k tomu, abych se naučila dobře anglicky.

První symptomy se objevily, když jsme si jednou dali sraz v hotelu Plaza. To už jsme v New Yorku bydleli nějaký čas. V tom hotelu bývalo malé kino a my jsme se domluvili, že se půjdeme podívat na film Woodyho Allena a pak si dáme čaj přímo tam, v salonku hotelu Plaza. Přišla o trochu později, film už začínal. Mami, vykřikla jsem zděšeně, zapomněla sis přezout bačkory! Podívala se dolů a skutečně — na nohou měla směšné domácí papuče. Pokrčila rameny a prohlásila, že je prostě moc horko na to, aby si člověk bral boty, a šla na film, naprosto bezstarostná a šťastná. Vymyslela jsem si nějakou výmluvu, abych pak s nimi na ten čaj nemusela, nechtěla jsem si ani představit, jak zahanbující by bylo vejít do salonku s dámou v papučích. Plaza je prostě Plaza.

Moc se jí líbily procházky Central Parkem. Bydleli jsme na Třetí Avenue číslo 57 a měli jsme to docela blízko. Jednou si vedle nás sedla na lavičku nějaká bezdomovkyně. Měla s sebou dva psy, byli černí, vychrtlí, zablešení — stejně jako ona sama. Komické bylo, že s sebou měla ceduli s nápisem: I’m alone. My family was kidnapped by E.T. Napřed mi to přišlo směšné. Ale protože se máma nesmála, vážně jsem řekla: Chudák paní, taková hrůza! Ona ani nehnula brvou a odpověděla: Hrůza? Ne, spíš bychom jí mohli všichni závidět. A pak zamyšleně dodala: Napadlo tě někdy, jakou musí mít bezdomovci fantazii, jak si to v životě umí zařídit? Byla jsem zvyklá na její výstřelky, takže jsem tomu nepřikládala hlubší význam. Pamatuji si, že se mi na dlouho vryl do paměti obraz těch jejích psů, myslela jsem na to, čím je asi krmí, když sama nemá co jíst.

Oblékala se čím dál méně a občas vyrazila ven pro chleba jenom v pyžamu. Krom toho se za pár týdnů objevil další náznak, že něco není v pořádku. Byli jsme domluvení, že si společně zajdeme na večeři. S tátou jsme na ni doma čekali a ona zavolala: Jděte beze mě, jsem v parku a je děsné horko, nikam se mi nechce, ještě si tu poležím pod stromy. Samozřejmě jsme na žádnou večeři nešli, udělali jsme si jen obložené chleby. Přišla kolem druhé hodiny ráno, spokojená a povýšená, zatímco chudák otec už málem volal policii. To se opakovalo několikrát. Pak se jednou objevila a nesla hnědou papírovou tašku, ve které měla halenku a šaty, obojí špinavé a obnošené. Otec na ni zařval: Co je to za hadry? Odkud je máš? Vyrval jí je a hodil je do odpadkového koše. Ona bezelstně odpověděla: Našla jsem je v parku, ve vozíku ze supermarketu. Když viděla otcův výraz, dodala: Proč mi je bereš? A pak, jak měla v povaze, se ho rozhodla potrestat za to, že jí vyhodil oblečení, a oznámila mu, že na pár dní odchází pryč. A odešla.

Jednoho dne ale večer nepřišla domů a nikomu nic neřekla. Instinkt nám napověděl, abychom policii nevolali, protože je venku z vlastní vůle. Táta se naopak pokusil zjistit něco víc o mámině kamarádce, jisté Vanesse de Michele, která nebyla z Itálie, jak by se podle jména mohlo zdát, ale z Chile, žila v New Yorku a věnovala se filmu. Zavolal na konzulát a tam mu dali její adresu. S tou pak zamířil do Greenwich Village, jenom aby zjistil, že výše zmíněná už na daném místě nebydlí a konzulát její nové bydliště nezná. Jméno té ženy mi vůbec nic neříkalo. Naléhala jsem na otce, aby mi o ní řekl něco víc, mám přece právo vědět, s kým se moje matka stýká. Podařilo se mi z něj dostat jen málo. Byla to Chilanka, která už řadu let žila v New Yorku, potkaly se na večeři na konzulátu a matka prý otci řekla, že v ní našla spřízněnou duši. Občas spolu někam vyrazily, chodila s ní na natáčení a čas od času u ní přespala. Tušila jsem, že se otec nejvíc děsí jedné věci: že se Vanesse možná líbí víc ženy než muži.

Matka se vrátila druhý den, jako by se nic nestalo.

Otec rozhodl, že ji vezme k doktorovi. Ona se zarputile bránila. Za to může tohle město, drahý. Mám to v hlavě v pořádku, New York je prostě jen nebezpečné místo, člověk se tu může ztratit sám sobě.

Ztratit se sama sobě, ano, to je ten správný výraz. Přesně to se taky stalo. Občas se zapomněla umýt. Začala jsem sledovat, jak často si myje vlasy, a pokaždé mezi tím uběhlo víc času. Pak si přestala prát oblečení. Špinavé prádlo skladovala na židli ve svém pokoji a nosila to, které bylo čisté. Když už nic čistého neměla, sáhla do kupy na židli. Já jsem samozřejmě nakonec to prádlo vždycky popadla a odnesla do čistírny, ale ji to ani trochu nezajímalo. To mně dělaly její špinavé kalhotky a podprsenky těžkou hlavu, ne jí. To na tom bylo myslím nejtěžší — vidět ji ve špinavých kalhotkách. Hrany jejích podprsenek začaly být stejně černé jako její krk. Občas ji táta strčil do sprchy tak, jak byla, a od hlavy k patě ji opláchl. Já jsem to nikdy neudělala, nebyla jsem zvyklá vidět ji nahou a za těchto okolností jsem ani neměla chuť s tím začínat. Nevěřícně jsem to celé sledovala a měla jsem zlost. Prostě jsem nechápala, co se jí sakra honí v hlavě. Vyměnili mi mámu, ale ta nová nebyla o nic lepší než ta předchozí. Otec se u mě neustále snažil hledat oporu, ale já jsem mu vždycky připomněla, že to on se s ní oženil, ne já, že je to jeho problém. Kopala jsem kolem sebe, odmítala jsem si přiznat, že tohle je moje matka. Ta jeskynní žena, dobrovolně zavřená ve své sluji, s city stejně nečistými jako její kalhotky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Deset žen.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.