Ze starých kronik
podruhé

Jiří Frýzek

Ústí nad Orlicí 2014

Jiří Frýzek

Ze starých kronik ~ podruhé

Ilustrace: Jarmila Haldová

Vydal: OFTIS Ústí nad Orlicí

Elektronické vydání první

Rok: 2014

Sazba: Václav Novák

© Jiří Frýzek, 2014

© Illustrations Jarmila Haldová, 2014

ISBN 978-80-7405-255-2

Úvodem

Před několika lety (přesně v roce 2004) vydalo ústeckoorlické nakladatelství Oftis knížku s názvem Ze starých kronik. Díky vlídnému čtenářskému přijetí se po pěti letech kniha dočkala druhého vydání. Je příjemné a potěšitelné zjistit, že dnešní uspěchané a zaneprázdněné jednadvacáté století má o takový typ literatury zájem.

Pojďme tedy vrátka do minulosti našeho kraje pootevřít podruhé a vydejme se opět na onu pomyslnou cestu proti proudu času. Začtěme se do dalších vyprávění těch, „kteří podlehli kronikářské psavosti“. Vždyť jejich paměti jsme k poslední stránce ještě zdaleka nedočetli …

O řemeslech a dnech všedních

Vraťme se tedy zpátky do starých časů. A nejprve nahlédněme pod pokličku dnům všedním, každodennímu bytí a živobytí, na kterém záviselo, jak lidé žili – nebo alespoň přežívali. Vždyť na horách, ale mnohde ani v podhůří, natož v končinách téměř bohem zapomenutých se obyčejně nemohlo příliš vybírat. Bývala tu bída – nebo ještě hůř. Horská kamenitá políčka mnoho obživy nepřinesla. Nějaký ten brambor, trocha obilí, lnu … Po chalupách se hlavně tkalcovalo. Ale i tkalci se svými stavy notovali od rozbřesku do soumraku jednotvárně chudou písničku.

Možná nás až překvapí, co všechno obnášelo zpracování lnu, než se dostal z humna na stav a bělidlo. Možná zaujmou i vyprávění o tom, jak se žilo krejčím, kovářům a kovářce nebo třináctičlenné rodině v obyčejné chaloupce.

Zatouláme se i do jedné takřka „ztracené horské štace“ – do vísky zvané Nouzín. Zaklepeme ve mlýně, abychom se od mlynářských – mlynáře, stárka, mládka a práška – přiučili řemeslu.

Od babičky Petrů zvíme, proč je Kostelec u Náchoda červený a Jeroným Eustach Brinke si požaluje na krutý osud a „stísněnou dobu“.

O dalším vypravěči říkali, že je jako voda v koši – hned tam, hned zase jinde. Snad proto, že na svět prý přišel za „náramnýho povětří“. Maloval, vyřezával, psal obecní kroniku, zamiloval si folklor a chtěl „zachytit mizející svět“. Žil v Javornici u Rychnova nad Kněžnou, ale často sbalil „ruksak“ a vydal se na další „vejchysty do říše baječin“. Jmenoval se Jóža Korýz – Josef Korejz-Blatinský.

Také přijde řeč na to, proč se říká, že je to na jedno brdo nebo děravé jako řešeto, přijít s troškou do mlýna či mít něco za lubem.

Zjistíme, že se dá namalovat moře hoře, kolik vlastně představuje šest střevíců hloubky a jak se pilo na křídu.

A že jsme nikdy neslyšeli slova jako šotyš, šupadla na bidlenu, štafírník, tabernákl, chleboračka, hatlanina, kulturtrégr. Nevadí, následující stránky vše napraví.

Z pamětí babičky Petrůové ze Lhoty za Kostelcem

Josef Hurdálek

Naší obci sousedé vždycky říkali „Cucková“. Tohoto názvu se jí dostalo proto, že byla od pradávna proslulá samým přádlem. Přadli dědečkové a babky, přadli vnuci a vnoučata, panny a mládenci, sedláci a selky, světáci a světačky, chromí i zdraví a snad i nemluvňata v peřinkách v této obci od narození dělaly pohyby jako by přadla. Když tedy tento lhotecký národ byl tak oddán tomuto zaměstnání, nedivte se pranic, že bylo všude plno cucků, to jest odpadků, že si s nimi sousedi ani rady nevěděli a ucpávali jimi prý i celé lomenice, aby jim tam nefoukalo, když se tehdy spávalo v nejhorších zimách skoro stále jen na půdách a cucky dodávaly tolik lahodného tepla. Ale z nedostatku dlouhé slámy bývaly cucky v mnohých rodinách i v posteli a kolébce, na jaře ve slepičím a husím hnízdě, na zimu se jimi ucpávaly otvory kolem dveří a chlévů. A tak v mnohých rodinách z cucků ani nevycházeli. I do bot si je pantátové stlali v krutých mrazech a nijak jim tam nepřekážely a pěkně hřály, když tehdejší boty nešili naši venkovští ševci tak právě zrovna do formy, byly tak trochu jako kachle a pohodlně zařízeny i pro nájemníka.

Hoši a děvčata z celé Lhoty se scházívali skoro pravidelně u souseda Adama v čp. 5. Sem si děvčata přinášela své lehké kolovrátky pěkně soustruhované, pestře omalované v barvě modré, červené nebo zelené a často i cínovými proužky vykládané též i přeslice a kužele stejně vyzdobené, na pravidelné přástky, pořádané dvakráte nebo i třikráte do týdne. Tyto krásné kolovrátky vyráběl v Červeném Kostelci soustružník Emerich Drtina, který bydlel a měl svou dílnu v nynější Jiráskově ulici čp. 113 v malé dřevěné chaloupce jako do země zapadlé, ale uvnitř milé a útulné. Zde těch pěkných soustružnických výrobků, patřících k řemeslu tkalcovskému, stálo vždy bezpočet. A starý Drtina si také na své práci zakládal. Kdo mu zboží pohaněl, aby utrhl na ceně, mohl býti jist, že mu neprodá nic. A měl také proč si postaviti hlavu. Široko daleko nebylo lepšího řemeslníka v tomto oboru nad něho. Kam se měli tedy také zákazníci jinam obrátit?

„Ten kolovrátek bude za vás zpívat na přástvě,“ říkával. A děvčata si ty kolovrátky také pochvalovala. Samy prý se roztočily, jak k nim přisedly. Bylo pak při takové milé a radostné práci vřetánko co nevidět plné, dalo se na moták, kde se namotalo dvacet nití do pásma, z deseti pásem bylo předeno (přadýnko) a ze čtyř přadýnek hned celá štučka (štůčka). A vrněly vesele kolovrátky, svištěly niti smotávané z kuželů, klapaly motáky při dokončení pásma a to vše se mísilo s lahodnými hlasy lidových písní a častými vtipy hospodáře Adama, který byl hledaný vtipkář a známý družba a tlampač o venkovských svatbách. Často hodně konkuroval i hornokosteleckému Beranovi, s nímž se sice občas scházel, přestože se též vzájemně na některých svatbách zastupovali, jehož si však rád dobíral, ač Beran mu dovedně odpovídal. I se známým hájeckým dohazovačem Pekelníčkem se dobře znal a přijímal jeho návštěvy, aby se o sem tam některý ten obchod a přirozeně i výdělek podělili. Adam práci rozdělal, rodiče nevěstiny či ženichovy navnadil a Pekelníček pak již přišel s ženichem a jeho otcem na skutečné námluvy a vždy také dobře pochodil.

Při svatbách řečníval Adam však naučené formule ze známé knížky od milčického rychtáře Vaváka, švabachem tištěné na hrubém papíře, zato Beran míval často to své říkání změněné, vlastního skládání, a proto býval častěji zván. Ti dva naši tlampači i s tím Pekelníčkem z Hájku by byli dlouho kapitolou sami pro sebe. Ale nejen svými kořenitými vtipy častoval přástevnice soused Adam, sedával na teplé peci za kamny a doprovázel děvčata na houslích při jejich zpěvech. Skoro pravidelně o každé přástvě se zpívaly písně: Václav a Běla, Na hranicích města německého a také píseň, které se přástevnice naučily ve škole:

Toč se, toč, můj kolovrátku,

popoháněj cívečku,

vše musí jíti, jak na drátku.

Toč se, toč, můj kolovrátku,

se svým milým vrčením,

nové šaty k svému svátku

získám si svým předením.

Děva česká prý vždy mile

předením se bavila,

pěkné tenké, hladké příze

na motáček navila.

I Adamova žena byla v jistém směru velmi zajímavá. Ráda totiž chodila celé Lhotě kmotrovat. Tentokráte bylo zvykem v mnoha našich obcích, že se brávalo šest, sedm a často i více kmotrů, aby bylo více dárků a také křtiny nejveselejší. To se však zase nelíbilo novému kosteleckému kaplanovi J. Ev. Otčenáškovi a říkával vždy při zápisu, když se na faru nahrnulo tolik kmoter a kmotrů: „Tak jste si měli vzít ještě korouhvičku, abyste dělali už celé procesí.“ Přirozeně, že i o přástkách bývala sousedka Adamová samý humor a zpěv jako její muž. Ráda donášela děvčatům sladké rosolky (na níž se ovšem sbíralo) a pak si se všemi vesele připíjela. A tím bylo veseleji a dílo šlo pěkně od ruky.

Co se takto napředlo, sdělalo se ihned ve stavech na plátno a dalo se nejčastěji na Fajfrovo bělidlo v Jívce vybíliti. Do barvy se nosívala plátna k Štěpánskému do Kostelce nebo k Machkovým na modračky a cíchy na všední den. Jinde jako u Hůlků a Šrůtků nebo u Regnerů tiskli pěkné přikrývky na stoly a postele s krásnými krajkovými vzory v základních barvách modré, zelené a červené, někdy i žluté, spíše oranžové. Dnes už po těchto starých pěkných vzorech není ani památky. Ruční tiskařství látek úplně pominulo a vše nahrazují stroje. Celou dobu přástek se těšívala děvčata na dlouhou noc. Již dlouho před ní byla starost o koláče, maso a rosolku. Děvčata obyčejně napekla koláčů, chlapci nakoupili masa a starší přástevnice rosolky. A tak byla vystrojena přástva velkolepou hostinou, při níž se víc zpívalo a při houslích tančilo než přadlo.

Když nastala bavlna, schovaly se kolovrátky i s celým příslušenstvím za komín. Dělalo se do Kostelce Abelsonovi a různým jiným vydavačům jako Františku Kozlovi, rovněž v Kostelci, Richterovi ve Zbečníku a kterémusi faktorovi v Miskolesích. Po roce 1850 nastávají kanafasy, které se hlavně pracovaly v Kostelci a rozvážely se po celém tehdejším Rakousku i na Balkán. V módě byly kanafasy hlavně v barvě červené a snad také proto se Kostelci říkalo Červený široko daleko. Kanafasy tehdy vyráběné byly velmi široké, měly více než čtyřicet pramenů a cíchy z nich ušité byly velmi těžké, a protože se tehdy pralo jen rukama, ani valchy nebylo, bylo vyprání takových cích velmi namáhavé. Tyto široké kanafasy se těrovaly (šlichtovaly) hustým škrobem (šlichtou), který se nabíral na dva metry štětkové kartáče a celý ráz (část od brda k vratidlu) se svrchu i pospodu vlastně protíral, při čemž se brdo popustilo až dolů na kolo. Otěrovaná či ošlichtovaná část osnovy na rázu se potom stočila na vratidlo, ale musela se podložiti plachtami, aby se niti k sobě nelepily. Do Červeného Kostelce se dělaly též polovičníky na sukně všech barev. Na pravé straně tohoto polovičníku byl rám nebo široká prouha, dále se dělaly krisety, později matrace, oxfordy, šotyše.

Před rokem 1848 ušel tkadlec Josef Adamů z čp. 12 ve Lhotě vojně do Kladska, kdež pobyl více let a naučil se dělati činovatinu, to je dílo vzorové s 10 až 15 podnížkami, také grádle celopřezné na cíchy. Otec naší vypravovatelky z čp. 7 se u něho vyučil, po nich začal též tato díla tkáti i tkadlec Antonín Hanuš z čp. 11. To byli prví tkalci, kteří pracovali pro faktora Eduarda Moravce v Úpici na náměstí. Soused Jan Šimek začal též brzy dělati ručníky, později ubrusy 150 cm široké a servity, jiní tkalci dělali krádlíčky a prostěradla (lajntuchy) přezné i bavlněné nebo polovičníky 150 až 180 cm široké a matrace lehké i těžké. Do let osmdesátých se odvádělo zboží faktorům v Kostelci i okolí ve středu a v neděli. Aby se však tkalci nemeškali a odvodem neztratili středeční pracovní den, nechávali odvod díla na neděli. Poněvadž bylo stále práce hojnost, dostávali od vydavačů tolik hotových osnov do zásoby, že měli doma často velký nával práce a s těžkými ranci na trakarech přijížděli domů pozdě odpoledne. Po válce roku 1866 začínají naši faktoři a obchodníci s plátny a výrobky bavlněnými zajížděti do celého Rakouska, na Balkán, do Polska i do Ruska a všude byl veliký odbyt. Proto nedávali tkalcům již jen přadýnka příze a bavlny, nýbrž hotovou osnovu (kule), které zvláštní snováči již nasnovali.

V té době byly ve Lhotě, v každém stavení dva až tři stavy, zvláště, kde byly dorostlé děti. Když byly dva nebo tři kusy utkané, odvážely se v létě na trakaři a v zimě na sáňkách do Úpice přes les Krákorku (kolem Devíti křížů). Cesta tu byla velmi špatná, na jaře a na podzim hrozného bláta, v zimě sněhu, že se brodili až po kolena. Výdělek za stavem byla jediná peněžní pomoc v domácnostech, protože továren ještě nebylo a rovněž jinde na práci kromě léta a na podzim u sedláků se nešlo. Ženy místo uvaření pořádného jídla musely stále vypomáhat za stavem nebo při soukání. Odbývalo se to jídlo proto všelijak, uvařilo se třeba na celý den a jen trochu ohřálo v troubě. Poněvadž byla cesta do Úpice skoro stále z kopce, bývalo při náledí těžko sjížděti a ještě hůře se s nákladem vyjíždělo. Jezdívalo proto více tkalců pohromadě, aby si vzájemně vypomáhali. Později jezdíval dvakráte v týdnu sedlák s povozem, obyčejně ve středu a v sobotu a platívalo se mu od převezení jednoho kusu 10 kr.

Aby šlo tkalcovské dílo ještě více dopředu a vydělal se opravdu nějaký ten krejcar do zásoby, bylo ve vsi několik přisukovačů. Z nich byl nejzručnější chromý Toník Vlček, který pocházel z Horní Radechové a bydlel u své nevlastní matky ve Lhotě v čp. 14. Pohyboval se jen po čtyřech a byl takový lidský ubožák, ale práce jako sukař a nejvíce jako přisukovač nadělal více než mnohý člověk docela zdravý a nic si nad svým trpkým životem nestěžoval. Pustil se obyčejně do přisukování, když tkalci odešli s hotovými kusy do Úpice a co se vrátili, přisoukal hračkou dva i tři stavy. Ostatně většina tkalců nerada přisukovala, protože to byla práce velmi piplavá, při níž velmi bolela záda. Toho Toníka Vlčka, aby se dříve dostal na místo své práce, si odváželi tkalci na trakaři nebo některý si jej odnesl ze sousedství na zádech. Jediná zábava, kterou si Toník při své klopotné práci dopřál, byla, že si se sousedy v neděli v hospodě u mostu u babičky Petrové zahrál mariáš.

I jedna velmi chudá žena chodila přisukovat. Muže měla hrubého opilce a na krku tři malé děti, z nichž nejstarší byl Toník a teprve pětiletý. V tomto stáří, kdy dnes většina dětí nemá nic jiného na starosti než své hračky, musel již malý Toník soukat, ač sotva dostal na kličku. Potom ho brala matka s sebou k přisukování. Rozděloval jí u vratidla páry a nahazoval, aby jí práce šla rychleji od ruky. V sedmi letech už chodil přisukovati sám po tkalcích a matce vypomáhal druhý chlapec, Frantík. Nejmladšího Lojzíka dala už potom učiti holičství. A tak se ta chudá rodina poctivě a svědomitě živila s našimi tkalci a všude je měli rádi.

Ve Lhotě byli i dva velmi dovední tkalci Josef Adamů z čp. 38, a Jan Hepnar z čp. 116. Adamů si pořídil na lomenici pěkné sluneční hodiny, a proto u nich říkali „Na rathouse“. Oba dva tkalčívali v létě při otevřených oknech a při práci vesele prozpěvovali, až to bylo slyšeti po celé vsi. Dělali atlasové matrace s duhovými vzory všech barev od nejsvětlejší až do nejtmavší. Při snování bylo u tohoto díla zapotřebí i šesti cívečnic, což bylo jistě umění takto nasnovati, když nesměla býti nikde mýlka ani o nit. Jejich atlasmatrace mívaly 130 pramenů o dvacíti a jednadvacíti barvách, které tvořily od středu kusu ke krajům dvě duhy a též buď jeden vzor duhový na 120 cm v celé šíři, aneb dva podobné duhové vzory po 60 cm. K přípravě tohoto složitého vzoru mívali naši domácí tkalci Adamů s Hepnarem deset až jedenáct cívečnic. Cívečnice tvaru čtyřbokého hranolu se podle potřeby otáčely na ose. Na nich bylo až sedm set menších osnůvek na tři sta metrů díla. Snovalo se pětkrát. Toto pracné a těžké zboží se pracovalo jen do Kostelce Karlu Šupichovi a do Úpice bratřím Buxbaumovým.

Je též zajímavo připojiti, že ve Lhotě byl dovedný tkadlec – člunkař, samouk Antonín Jirásek v čp. 43. Dělal pěkné člunky nové, starší spravoval a také spravil velmi dobře i oježděná kolečka u šupadel na bidlenu a podobné věci. Ve Lhotě byl stále po ruce, a proto víc chodil a spravoval stavy než sám doma tkalčil. Chodil též do okolních i vzdálenějších vesnic po správkách a prodával nové člunky. Tou dobou už dávno přestaly vrčet kolovrátky, osnova se už soukala na větších kolovratech, cívečky na kozlíkách, při nichž se pohánělo kolo nohou na šlapadle a jedna ruka odpočívala. Při velkých kolovratech se sedělo na nízké stoličce, u těchto kozlíků na židli, a proto mnohem pohodlněji. Při začátcích tkalčoviny bývaly dlouhé vijáky jak na přízi lněnou, tak na bavlnu. Zabíraly ve světnici mnoho místa a také při rychlejším soukání to z nich studeně foukalo a při větším tahu od kolovratu silně praskaly niti. Potom však začal na Kostelecko docházeti nějaký Braha z Petrovic na Policku. Byl to soustružník, který rozprodával kolovrátky, kterým se říkalo mašinky. Na těch se mohla soukat lněná příze i bavlna. Byly velice praktické tím, že nezaměstnávaly mnoho místa a lehounce se na nich soukalo. V dnešní době tkalčí snad ve Lhotě na sedmi stavech, protože domácí tkalčovinu zatlačila úplně „mechanika“ a domácí stavy s celým příslušenstvím se uklízejí na půdu jako před lety kolovrátky ku předení. Zašlé a milé časy budí stálé vzpomínky.

Hospodaření na menších hospodářstvích kolem 15 korců polí bylo ještě před sedmdesáti lety opravdu hrdelné. Poněvadž bylo málo peněz, bylo i málo dobytka v chlévech, tím málo mrvy, a proto také pole málo vynášela. Aby se pole připravila pro další úrodu, mnoho se úhořilo. Umělá hnojiva v této době byla neznáma. Jen sem a tam byl o nich doslech z ciziny. A něco málo pokusů se u nás dělalo mezi pokročilejšími hospodáři. Hospodářské nářadí bylo nedostatečné a málo. Bývalo často podivné, když na jaře i ve větších hospodářstvích v našem podhůří se všechen hnůj vyvážel na pole na trakařích, při čemž dobytek v chlévě zahálel. Byl proto v hospodářství jen jeden malý vůz, zato trakarů celá baterie, na kocourku dlouhý provaz pro lidskou přípřež, nejčastěji dětskou a na stěnhách (držadla trakaru) šandy (popruhy na ramena). Bez dobré přípřeže trakarník nic nevyřídil, protože musel se svým těžkým nákladem hodně daleko, třeba i půl hodiny cesty na pole, někdy i dále. Při takové hrdelné práci chutnal brambor nebo kousek chleba, který se zde urodil, opravdu neobyčejně.

Takto navožený hnůj se potom zaoral jednoradlicovým pluhem (hákem) do záhonů. Pak se brambory sázely jen pod motykou. Některý starší člověk dělal širokou motykou jamky a děti do nich nahazovaly nakrájené kousky s očky. Později v půl létě se brambory objížděly rádlem jako nyní, když nať značně povyrostla, ale zase se motykou okopávaly, k čemuž ve větších místech potřebovali mnoho dělníků. Pracovalo se ráno od šesté hodiny až do večera. Za tuto práci ke stravě se platilo dovedným dělníkům 20 kr. Podobně na podzim při vykopávání dělo se vše zase ručně širokými motykami a teprve později se začaly brambory v řádkách vyorávat.

Jak chodívali v celých houfech dělníci z jara na okopávání a k podzimu na kopání brambor, tak i na senách a otavách bývaly pohotově celé party sekáčů, které měly svého vůdce, jenž řídil práci a třídil jednotlivce do určitých míst. Ve Lhotě za Kostelcem byl takový vůdce sekáčů starý Antonín Petrů, veliký, silný člověk, dobrák od kosti, dělník k pohledání, poctivý staročech, který chodil síci skoro až do své smrti. Obilí se seklo s „rožni“, dlouhými ohnutými hrabičkami, souběžnými s kosou, aby se příliš necuchalo. Za každým sekáčem šla žena – odběračka, která kladla obilí do „kolíbek“, to je hromádek. Tenkrát nebylo zvykem dávati obilí do panáků, a proto se druhý či třetí den po sečení již svázalo do větších snopů a odváželo. Ovšem, když nebylo příliš travnaté a čas k tomu sloužil. A co zvláštního, že to obilí se odváželo zase na trakařích, třeba se nedal naložit ani jeden mandel těch velkých a těžkých snopů.

Hned po žních se začalo s mlácením a i zde se uplatňovala kolektivní nabídka práce. Nejstarší mlatec práci rozděloval a dobu s hospodáři vyjednával. A tak po sklizení posledních hubených otav ozývaly se všecky stodoly i stodůlky od časného rána až do tmy (často se i svítilo) klepání cepů ve známém taktu a verších podle toho, kolik kde mlatců mlátilo. Chudý chalupník mlátíval sám jen se ženou: „My dva,“ nebo: „Půl čtvrtce,“ větší už ve čtyřech na: „Buchty s mákem,“ či „Bochníček kulatý.“

Jako při sečení se práce opravdu hnala a nejstarší a nejzručnější sekáč byl vpředu a zabíral nejširší řad, nejslabší vzadu zabíral již sotva polovici, aby stačil, tak bylo i s mlatci. Na oplotni (u nejsilnější slámy) byl nejstarší a nejsilnější mlatec, nejmladší a nejslabší na klasech. Na oplotni se muselo pořádně cepem bouchat, aby to sláma ucítila a ozval se ostřejší zvuk, zato na klasech se jen „popinkávalo“, protože cep bušil skoro přímo do tvrdého humna. Učedník, který pokulhával, býval druhým k posměchu. Také toho si dobírali, kdo nedával pozor, že se „strana“ končí a klepl ještě přes míru. Bývalo zvykem, že se muselo za den tolik mandelů omlátit, kolik bylo mlatců, při čemž jedno nahození bylo osm velkých snopů, čtyři po každé straně humna. A to byla práce nemalá, když si mlatci museli sami obilí z patra či přístodůlku nahodit a slámu zas odnést a na určené místo srovnat.

Protože se stále úhořilo, bývala i úroda obilí malá a málo slámy. Musela se proto hodně šetřit. Dávala se jen na střechy, do slamníků a k podestýlání jen sláma pocuchaná aneb staré, poloshnilé došky. K podestýlání dobytka dávalo se listí ze sadů a lesní hrabanka, často i roští. Chalupníci chodívali na hrabanku nejčastěji do panských lesů, kde to fořti a hajní přirozeně rádi neviděli a vyhnali každého, koho napadli. Byl-li chycen po druhé, byl pokutován. Chodilo se proto na hrabanku v noci a to nejvíce do Česenského dolu, kde bylo mnoho buků a habrů, a proto hrabanky nejvíc. „Jednou v noci jsem se vypravil ještě s několika sousedy do lesa,“ vypravuje starý Petrů, „měli jsme velké žoky a hrabičky. Mně se tak krásně hrabalo, světlo bylo jako ve dne, že jsem byl za chvíli hotov a vycházím z lesa, kde se mě třesoucím hlasem ptá soused Petera z rathousu: „Kdo ti to tak silně svítil loučí?“ „Jářku nikdo!“ „A vždyť u tebe stál tak velký chlap jako hora a my jsme všichni strachem utekli!“ Dodnes se tato záhada nijak nevysvětlila. Ale naši hrabankáři se často všelijak zbavovali nepohodlného lesního dozoru. Nouze láme železo. Tak se také vypravuje příběh o silné Nývltce z dolního konce Lhoty – říkali jí všichni „Sakrament“, protože si ráda zaklela, ač byla dobrák od kosti a do práce jako kat. Když jednou byla v lese na Kramfleku, překvapil ji havlovický fořt Lokvenc a začal ji hurtem vyhánět. Ale milá Nývltka se nedala. Jak měla šátek uvázaný na babku, zlostně jej postrčila dozadu, až si šedé vlasy hodně pocuchala a začala s hrozným rámusem tolik nadávek a svolávala všecky satany z pekla a všecku nejhorší havěť na hlavu ulekaného fořta, že vzal honem do zaječích a od té doby se jí raději vždy vyhnul.

Vymlácené a dosti špatně vyčištěné zrno, často se stoklasou a námelem nebo koukolem, se vozilo do mlýnů v Kostelci, Havlovicích, ve vsi a Poklekově, do Záles. Kolem roku 1800 byl prý ještě povětrný mlýn ve Lhotě na pozemcích Adamových čp. 5, v místech, kde stojí nyní lípa Svobody. Vozíval se do mlýnů po troškách nejvíc na trakarech, teprve později jezdívali mlynáři sami s fasunkovými povozy a sbírali po vsích mletí.

K posvícení si hospodyně vymínila výražek, aby měla něco lepší mouky na koláče. Na výražkové koláče se každý těšil. Omasta byla obyčejně nastrouhaná ze sladkých jablek, aby se nespotřebovalo mnoho cukru nebo tvarohu a máku. Mák se třel v kamenných pánvích dřevěným trdýlkem. Maso se kupovalo jen několikrát do roka, na velké svátky, poutě a posvícení a jen za zvláštních okolností někdy v neděli. Nejčastěji se kupovalo hovězí (kilogram za 60 kr.) nebo vepřové (kilogram za 80 kr.) a potom droby (jitrnice a jelita). S jiným řeznickým zbožím si hospodyně nevěděly rady – neuměly nic víc připravit. Párek nebo uzenice byly jídlem zcela neznámým. Kdo byl viděn, že si koupil v hospodě párek s křenem a k tomu housku, byl brzo vyhlášen za marnotratného. Káva rovněž byla vzácností a kde se vařila, říkalo se, že mají děravou střechu.

Příprava hovězího masa dála se jen s omáčkou nebo s křenem, do něhož se nastrouhala jablka. Jako příkrm býval jen chléb nebo brambory, někdy moučné, tzv. pouštěné knedlíky. Vepřové se jedlo se zelím a „chlupatými“ knedlíky (vařené ze syrových bramborů s polovinou mouky). Pokud bývalo v zimě u sedláka uzené, jedlo se s omáčkou ze švestkového povidlí. Nějaký peněžní dárek děti neviděly za celý rok. Nejvýš o pouti a o posvícení dostaly od příbuzných, kteří přišli na návštěvu, jeden či dva krejcary. Když je strýček nebo jiný příbuzný dával kloučkovi nebo holčičce na dlaň, říkával: „Tu máš a něco si kup, ale pak neutrať!“ Větší útrata než jeden až dva krejcary o pouti byla také prohřešením a trestána často bitím. Nejspíše si děti koupily za 2 kr. kudlu, nástroj tehdy nezbytný.

Dospělejší mládež se velmi těšila na posvícenskou muziku, protože jiných zábav kromě jednoho bálu v masopustě nebo muzik o svatbách neměla. U nás ve Lhotě byla hospoda s tanečním sálem (vlastně jen velkou světnicí) v čp. 10 (nyní továrna p. Zídky). Hotově se tenkrát v hospodě neplatilo, všecko se pilo na křídu. A náš hospodský v čp. 10 – Donát by se byl dokonce hodně rozzlobil, kdyby mu chtěl soused platit každý máz piva zvlášť. Nad šenkýštěm měl velkou černou tabuli s bílými linkami, kam ty drobné či větší křížky postupně připisoval. „Visel“ pak na té tabuli rychtář jako jiný sedlák či půlláník a baráčník nebo i jejich synkové. A ten účet se rovnal nejvýš jednou či dvakrát do roka a zajímavo je, že o tu outratu nikdy s hostinským nebylo sporů, třebaže málokterý dlužník sotva rozuměl těm podivným rebusům šenkýřovým ve způsobě čárek vodorovných, svislých a šikmých, křížků a koleček. Divné bylo, že ani o to se nikdo se šenkýřem nehádal, i když věděl, že často svému pomocníku říkával: „Píšeš, Venclíčku, píšeš?“ „Píšu,“ odpovídal tázaný. Za chvíli se přitočil k tabulce sám šenkýř a psal zas, aniž se poptal svého Václavíčka, komu a kolik už dříve přilepil.

Jen nadějná mládež se často mezi sebou o zábavách posvícenských pohádala a ještě častěji poprala. Ve Lhotě jako ve Velkém Poříčí se říkávalo, že bez pořádné pranice v hospodě není ani posvícení. Svobodní chasníci neradi viděli, když za lhoteckými děvčaty chodívali hoši z jiných vesnic. S nimi se pravidelně o posvícenské muzice poprali a při tom přirozeně o četné boule nebylo nouze. Nebylo-li svědků, nebylo také soudů. Přece se to však jednou o posvícení našim hochům nevyplatilo. Přišli k nám do Lhoty na posvícenskou muziku dva mládenci ze Zábrodí, oba z lepších selských rodin a jeden z nich si nápadně všímal domácích děvčat, zvláště s jednou dcerkou ze statku stále tančil, že se jí faldy na sukýnce ani nezastavily. Když už toho bylo domácím chasníkům trochu mnoho, vhodil kterýsi do lampy sklenici, světlo zhaslo, a už začalo vyrovnávání sil, třeba trochu nerovných. A Zábrodští byli zle zřízeni, že se sotva domů dovlekli. Protože měli důvodné podezření a také svědky, předali tuto boulovou při náchodskému soudu, aby viníci byli potrestáni. Dva původci rvačky a také její největší „pracovníci“ byli odsouzeni k vězení v starobylé soudní budově na náchodském rynku, kde také z dlouhé chvíle a truchlivého vzpomínání složili píseň třeba trochu kostrbatou, přece však zajímavou. Jeden z vězňů si stěžuje na svou milenou, která jej prý u soudu prozradila, ježto proti němu svědčila. Truchlivá píseň vězňů odsouzených pro rvačku:

1) Nad Náchodem je hora

ta je pěkně zelená.

Po ní chodí moje milá,

své potěšení hledá.

2) Ani nechoď, nehledej,

na Náchod se podívej,

dům vysoký neb široký

ve tři štoky stavěný.

3) A v tom domě já žiju

a to na státní stravu,

Pán Bůh jim to všecko zaplať,

Co jim dobrýho přeju.

4) Holka za mnou chodila

a do očí svědčila,

u slavného soudu vše

na mě pověděla.

5) Náš pán je dobrotivý,

on nám všecko zařídí,

ráno chleba, pak doktora,

na poledne mináži.

6) Co se týče doktora,

toho není potřeba,

jenom když nám pekař peče

dost vypečený chleba.

7) Tuto píseň skládali,

když tam spolu seďaly

Adam Adamů Lhotecký

a Jan Térů Svobodský.

A ještě někde se u nás ve Lhotě kdysi tancovalo a to ve stavení při okresní silnici, nedaleko stolínských hranic u Husitského sloupu, kde se dodnes říká „Na dupačce“. Původní Dupačka však byla značně níže ke Stolínu a také na stolínském katastru. Před mnoha lety, ještě za dob Marie Terezie sahal les až po okresní silnici a od Devíti křížů vedla kol Husitského sloupu vozová cesta do Mstětína a Červené Hory. Při této cestě značně níž pod okresní silnicí byla někdy hospoda, kde se zdržovala loupežnická banda. I šenkýř byl prý loupežník. Vrchnost jejich úkryt přece vypátrala a všecky je schytala a pověsila. Hospodu pak dala obec rozbourat. Později se postavila zájezdní hospoda výše na katastru lhotském, kde dnes stojí hospodářství čp. 53. A když tu tak zastavovali formani se svými těžkými fasuňky, dávali si často zahrát harfenicí či harmonikářem a tu sem také často zaskočila lhotecká děvčata bosa a jen tak v modračkách nebo chasníci – tovaryši v modrých zástěrách s puntem, jak honem od stavů odskočili, když harfa zazněla a také tak bosi chytili děvčata kolem pasu a vesele roztáčeli a bosýma nohama dupali, až se šenk otřásal. Odtud vzniklo jméno „Na dupačce“. Výstavbou dráhy a změnou hospodářů zde hospoda zanikla, ale jméno „Na dupačce“ se dochovalo podnes. Známý Husitský sloup stojí těsně na hranicích stolínsko-lhoteckých, avšak na katastru obce Lhoty.

Ostatky bývaly též hodně veselé a tu bývala obyčejně slavná sousedská muzika, při níž si sousedé dávali jeden po druhém hráti své oblíbené písničky, při čemž muzikantům zvláště platili buď pitím nebo penězi. A při tanci té své oblíbené písně si také uměli bujně dupnout a sousedky zavýsknout, když šly s pantáty do kola. Velmi oblíbená píseň, kterou si dávali hráti dva známí sousedé, byla:

Ty, sousede lhotskej,

jen sobě nestejskej,

na poli ti pasou,

ty jsi mezi chasou,

jen sobě zavejskej!

Měla takovou kolébavou, táhlou notu, ale všichni sousedé ji unisono a hodně nahlas zpívali. Jiná, žertovná a na Cuckovou Lhotu jako přišitá, byla:

Ty sousedovy vranky mají nové cajky,

jetelové pobočnice, cuckové postraňky.

Synek s nimi jede, tatík se mu směje:

„Pojď, Pepíku, podívej se, jak jim to pasuje.“

Tahle písnička byla zvláště jejich, lhotecká. Sami si ji dávali často hrát a jen což při ní výskali a vytřaskovali (skákali a dělali různé žertovné pohyby). Byla to přirozená a nestrojená veselost, radost ze života, které moderní svět tolik postrádá. Policejní hodina byla tehdy věcí zcela neznámou, a proto se ostatková zábava hodně protahovala, často až i v pondělí do poledne, kdy bujné veselí dostupovalo vrcholu, a tu si už také bodří lhotečtí sousedé dávali hráti píseň se svatojánskou notou: Kam jdeš, Pepo, kam pospícháš?

Do Malé Skaličky,

Co tam, medle, budeš dělat?

Kupovat žemličky.

Při takové písni bývali již muzikanti na prahu hospody a sousedy vyprovázeli. Jednou při takové bouřlivé ostatkové veselici poručil si soused z čp. 52 ještě jednou do kola, chytil sousedku od kapličky, veselou a oblíbenou tanečnici, která si také moc ráda zahulila ze své oblíbené fajčičky, a tancovali a tak byli do toho tance zabráni, že ani nezpozorovali, že už přetancovali přes práh hospodské sednice, přes síň a dostali se na silnici ke Kostelci, tancovali z kopečka dál až k mostečku a tam si teprve uvědomili, kde že to jsou, a tož tedy tancovali zpátky do kopečka a zas starou cestou do hospody, kde je všichni sousedé hlučně uvítali a teprve nyní se dali po vsi vyprovázet hudbou.

Takové bylo tehdejší veselí a takový byl tehdejší svět. Když si o některé zábavě namluvil hoch děvče, tu bývalo u nás ve Lhotě zvykem, že jí po zábavě vyprovodil domů a pak dostal od ní darem bábovku na znamení, že chce být jeho dobrou hospodyní. Hoch musel ovšem na oplátku na Květnou neděli podarovati svou milou hedvábným šátkem a hodně velkým perníkovým srdcem. A to už byla ruka v rukávě a pilně se chystala nevěstina výbava, třeba že ještě Pekelníček se ženichovým tátou musel mnohé podrobnosti věna a svatby dojednávat.

„Když jsem byla ještě malé děvče“ vypravuje dále babička Petrů, „chodívala k nám o posvícení kulhavá Anička. Pocházela odkudsi z Horního Kostelce. Byla to maličká, zavalitá osůbka a třeba žebračka, vždy v čistých kartounových šatech. Měla světlé vlasy jako len a velké světlemodré oči jako panna. Ty krásné modré oči chuděrky však neviděly, třeba tak udiveně a široce zíraly do světa, a proto milá Ančička tak při chůzi tápala a se kolébala. Zato měla pěkný melodický hlas a ráda si zazpívala. U nás pravidelně přespávala a uložila si také k uschování všecky dárky, které o posvícení u nás vyžebrala. Protože byla slaboučké ubožátko, vracela se každou chvíli, aby přidala na hromádku další vyžebrané koláče a jiné kusy pokrmu. Po posvícení pak přicházela její sestra a celou tu zásobu odnesla na zádech. Kolébavá Ančička u nás bývala pravidelně na noc a tu před spaním se pomodlila a pak si vždy zazpívala píseň svého vlastního neumělého skládání: Na ty kostelecký zvonici, jsou tak překrásný muzici. Až já budu v hrobě spát, ty mně budou libě hrát!“

Když ve světové válce surovou rukou rozbíjeny byly zvony z kostelecké věže, ucítila jsem v srdci bolestnou lítost a slova neumělé písně kolébavé Ančičky náhle zazněla mi v uchu. Jak by v té truchlivé chvíli ta maličká blouznivá Ančička zazpívala? V prvé polovici minulého století byla naše obec i okolní stíhány častými nemocemi. Panovala horká nemoc, zimnice a v létech čtyřicátých úplavice tak veliká, až šla z lidí krev. Tehdejší kostelecký kaplan P. Václav Ehl stále nemocné navštěvoval a radil jim, jak se mají léčiti. Nebál se návštěv, i když byla nemoc epidemická a nakažlivá. Radil, aby si lidé koupili piva, svařili je a nad parou se nahřívali. Můj dědeček, babička a teta se tímto způsobem z „červené“ či úplavice rychle vyléčili. Můj tatínek byl tehdy osmiletý a ten všem třem sloužil.

Pak zase panovala odporná a nakažlivá nemoc svrab, která málo koho minula. Byla to šeredná svědivá vyrážka na rukou, krku a jinde po těle. Lidový recept na léčení této choroby byl seškrábati cihlu a prach smíchati s máslem. Tím prý si lidé mazali svědící a zasažená místa. Mazání to však bylo tak bolestivé, že při něm každý slyšel „andělíčky“ zpívat. Teprve P. Ehl poradil odborný a působivý lék: škvařené kozí máslo s červenou „rublikou“ (rozuměj rumělkou – to je rtuťová mast). Po této masti se svrab brzo loupal, ale v té době byl nejnakažlivější. Jeden po druhém se bál vzíti cokoliv do rukou, také po lidech, kterým se loupal, si nikdo nesedl, aby se nenakazil.

To byly choroby méně zlé, jen z úplavice někteří umírali, za to neštovice byly opravdovým morem, a těch až do let osmdesátých u nás bylo velmi mnoho. Při této nemoci, provázené prudkou horečkou, vyrážely po těle, nejvíce v obličeji, na krku a rukou četné vřídky, z nichž vytékal hnis odporně zapáchající. Na vřídcích narůstaly stroupky a vedle tvořily se zase vřídky nové, že zakrátko bylo tělo, zvláště obličej hustě poset strupy. Mnozí, kteří se uzdravili, přišli o zrak i sluch. Četně lidí však na neštovice zmíralo, někde vymřely celé rodiny. Kdo se vyléčil, měl památku do smrti, že měl kůži dolíčkovatou, byl ďubkovaný. Blahodárné očkování, které u nás bylo zákonem zavedeno, odstranilo hroznou nemoc snad navždy. Dlouho se však u nás mnozí lidé očkování bránili, protože se domnívali, že vlastně epidemii přivolává. Teprve přísnost a časté pokuty odpor zlomily.

Ze vzpomínek Jeronýma Eustacha Brinkeho

Jan Balcar

Jeroným Eustach Brinke (30. 9. 1800 Jedlová–7. 9. 1880 Jedlová) pocházel z německé rodiny. V rodné obci získal v tamní škole základní vzdělání. Jeho duchovní vývoj ovlivnil výrazným způsobem dědeček z matčiny strany, bývalý učitel v Jedlové, Ondřej Vencl. Dětství a mládí prožíval v časech napoleonských válek. U svého otce se vyučil tkalcovskému řemeslu. V roce 1823 se oženil. Rodina měla sedm dětí. V zimě se živil tkalcovinou, v létě tesařskou prací. Roku 1837 zastával místo přísežného prohlížeče plátna, tzv. štemplíře. Po zrušení patrimoniální správy byl v roce 1850 zvolen starostou obce. Tuto funkci zastával do roku 1864.

Vytvořil více jak sto básní s převážně sociální tématikou, líčící těžký život tkalců a prostých lidí v Orlických horách. Některé z nich jsou psány v dialektu, například Zwei Tage in Böhmisch – Oberprausnitz von Hieronymus Brinke …

O bühmsch Prausnitz o du liwer Ort!

Wie Gruß soll ich dein Lob bemassa?

Ich or wull ok zwi Tage dort,

Ich kon dich oder ne vergassa.

On söllt ich hundert Johr alt wan

Wos mir dort für Ehre is geschahn.

Nejznámější z nich je bezesporu Tkalcovská píseń – Weberlied. Neméně důležitá je i obsahově bohatá kronika jeho rodné obce z let 1816–1879. Ani zde nezapřel hluboké sociální cítění.

***

Já jsem narozen dne 30. září 1800. Roku 1807 šel jsem do normální (obecné) školy. Moji učitelé byli: Kryštof Ságner, školní učitel, a Petrus Lasmanský, farář v Deštném a zároveň katecheta. Roku 1811 pásl jsem poprvé dobytek. 17. června 1812 při pasení houpal jsem se na prkně položeném přes louži a zlámal si levou ruku, kterou mi zahojil deštenský Antonín Pohl během deseti neděl. Léčení stálo mého otce 10 zlatých v bankocetlích neboli 2 zlaté vídeňského čísla. Roku 1812 vstoupil jsem dočasně do opakovací školy a chodil jsem do ní čtrnáct let. Roku 1813 soukal jsem přízi a dával mi otec od osmi přaden 1 krejcar. Roku 1814 vstoupil jsem do ručního tkalcovství a dostával jsem od kopy plátna 30 krejcarů.

Oženil jsem se 27. listopadu 1823. Moje žena Marianna je rozená 26. července 1798. Její otec Karel Hartwich zemřel v březnu 1824 a matka 4. prosince 1822. Dne 7. prosince 1816 já i moje žena byli jsme ve Velkém Ouřimi biřmováni. Moje biřmovací jméno je Eustachius, mé ženy Tekla.

Roku 1816 byla v Jedlině vystavěna škola z kamene. Byla tam jedna třída, jeden pokoj, jedna ložnice, kuchyně a komora. Roku 1873 byly obytný pokoj a ložnice spojeny v jedno, kuchyně a komora také přeměněny na jednu kuchyni, vzadu pak nová komora přistavěna zednickým mistrem Reinšem z Kačerova. Dříve byla škola dřevěná o jedné jediné světnici, kde učitel musel bydleti i učiti. Chlév, kůlna a obytná místnost, to vše bylo pod jednou střechou.

1817

Tuto zimu dostal jsem od udělání kopy (60 loket – 36 metrů) 1 zlatku. Dne 28. dubna František Pilz se nastěhoval do dolní světnice. V tomto létě byla dokončena stavba školy, loni započatá. V kvasinské kanceláři kupoval správce Haimann plátna. Můj otec prodal dne 4. října jeden kus polosilného plátna tamtéž. Dostal za to 16 zlatých. Dne 16. listopadu dostal jsem nové boty. Kůže na ně stála 12 zlatých, od práce 3 zlaté 30 krejcarů. Od devatenáctého do dvacátého osmého jsme s bratrem Janem mlátili. Dostali jsme za jeden den 2 krejcary. Dne 10. listopadu byla svatba mého bratra Jana. Současně koupil jemu otec chalupu číslo 4 za 30 zlatých. K těmto svatbám koupil můj otec volské maso, libru po 8 krejcarech, 6 mírek mouky po 16 krejcarech. Svatební hostina stála 10 zlatých 45 krejcarů. Máz piva po 10 krejcarech šajnů, sedm osob k placení.

Výlohy bratrovy se svatbou byly: faráři za vysvědčení o náboženství 42 krejcarů, ohlášky 36 krejcarů, od kopulace 5 zlatých, kaplanovi 1 zlatý 30 krejcarů, učiteli 1 zlatý, kostelu 1 zlatý 30 krejcarů, vrchnostenskému úřadu za povolení 4 zlaté, rychtáři za donesení téhož 1 zlatý a vše se svatebním oblekem obnášelo summou 68 zlatých 30 krejcarů. Jmenovaný bratr Jan byl po svatbě i s jeho manželkou na stravu u otce s podmínkou, že každého času jeden z obou pro sebe, druhý pro otce za stravu pracovati musí.

1819

Dne 29. března bratr Jan oddělil se od stravování a práce u svého otce a usadil se do vedlejší světnice.

1821

V masopustě byl jsem na svatbě pana a paní Hartwichových. Na Zelený čtvrtek matka náhle onemocněla. V tomto létě bratr opravil chalupu číslo 4 a nastěhoval se do ní.

1822

Dne 17. dubna odešla Brigita Hartwichová ze světničky, do které se 19. října nastěhovala.

1823

Mouka velice drahá, pročež museli jsme se živiti ponejvíce bramborami, kterých se loni mnoho urodilo. My sami po pěti korcích výsevku zrna sklidili jsme mandel ovsa. Můj bratr učí se u Františka Šepse od adventu do velikonoc řemeslu obuvnickému, 5 zlatých šajnů od vyučení. Tři neděle ležel jsem nemocen. Dne 27. listopadu byla moje svatba. Svatební obřady šly v následujícím pořádku. 7. října přinesl jsem úřední povolení, 3. listopadu byl svatební příslib rukoudáním, 9. listopadu na faře u zápisu a téhož dne první ohláška, šestnáctého druhá, dvacátého třetí, 26. listopadu zpověď a examen a dvacátého sedmého byla kopulace.

Výlohy svatební následující: faráři za vysvědčení o náboženství 45 krejcarů, za ohlášky 36 krejcarů, od kopulace 7 zlatých, vrchnostenskému úředníku za povolení 4 zlaté 15 krejcarů, učiteli 1 zlatý 30 krejcarů, kostelníku 1 zlatý 40 krejcarů, kalkantovi 6 krejcarů (šlapač měchů, německy Balgentreter, dialektem Balkanten, Kalkanten), ministrantům 4 krejcary. Celkem 15 zlatých 5 krejcarů. Na svatební šaty jsem dal 4 lokte hnědého sukna na kabát a vestu, loket za 3 zlaté 20 krejcarů šajnů. To dělá 13 zlatých 40 krejcarů, na podšívku 2 zlaté 18 krejcarů, pár kožených kalhot 8 zlatých, pár střevíců a jeden pár bot 8 zlatých, dva páry punčoch vlněných 3 zlaté 10 krejcarů. Krejčímu od práce 3 zlaté 9 krejcarů. Knoflíky a hedvábné nitě 4 krejcary. Summa 38 zlatých 2 krejcary. Na svatební hostinu 2 zlaté 43 krejcarů, muzika 50 krejcarů. Suma 3 zlaté 38 krejcarů.

Dne 4. listopadu byla mi zdejší usedlost soudně s kontraktem připsána. 8. prosince byl podepsán zápis na převod. Přitom jsem musel platit za kolek a napsání 12 zlatých 30 krejcarů. Současně ujednal otec se mnou domácí pořádek: Vždy 2 kopy plátna pro něj, třetí pro mne utkati. Moje žena má všecky ženské práce vykonávati, večer ale, když je možné pro sebe přísti. Naproti tomu já i se ženou a dětmi – budu-li jaké míti, mohu požadovati celou stravu, teplo, světlo a prádlo atp. Po svatbě byl jsem 31 zlatých šajnů dlužen, ty jsem ale do pěti měsíců zaplatil. Dělal jsem třiceti šesti útkové plátno. Vydělal jsem na kopě 5 zlatých šajnů. Kopa stála 17 zlatých 30 krejcarů, příze 1 zlatý 6 krejcarů.

1824

V srpnu jsme z kamene vystavěli komín. V září nechali jsme chlév podezdít. František Reinisch z Dobrušky byl zednickým mistrem u této práce. Každému zedníku platili jsme denně 36 krejcarů šajnů. Korec vápna, kterých jsme 6 korců koupili, stál 1 zlatý 30 krejcarů.

1825

23. dubna o pěti hodinách narodil se můj syn Marcelin a o páté hodině odpoledne byl pokřtěn. Kmotry byli: Josef Englich, který při křtu držel, Alžběta Pilcová, která ho ke křtu nesla, Antonín Reichel, Kateřina Kristlová a Terezie Kohlová, která na místě jejího manžela při křtu stála. Na křestní hostinu koupil jsem 10 liber hovězího, po 10 krejcarech libra, 7 liber telecího, věrtel pšeničné mouky za 2 zlaté 6 krejcarů, 5 lotů kávy, lot po šesti krejcarech, ¼ libry cukru 26 krejcarů, 5 mázů piva, máz po 8 krejcarech, 23 žejdlíky kořalky, žejdlík po 8 krejcarech, 3 láhve Manheimské vody za 25 krejcarů, mimo některé jiné specereje. Dne 15. července byl Marcelin očkován. František Pilz 10. prosince uprchnul do Polska, když nadělal mnoho dluhů, mně byl 20 zlatých dlužen. Proto jsem za ním šel 18tého až do Frankenbergu. Nemohl jsem ho ale dohonit.

1826

Mluví se o mnohých velkých konkursech. Je přísný dozor na komerční zboží. Starostové chodí od domu k domu a vyšetřují u stavů paprsky a brda. Motovidla tyto budou 16. března „štemplovány“. Dne 26. března musel můj otec jalovici, která se nemohla oteliti, prodati na jatka za 12 zlatých. Dne 9. září začíná jubilejní rok, který 8. října končí. Dne třináctého byl jsem kmotrem při křtu dvojčat Kateřině Kristlové. Dne 21. března cestoval jsem do Prahy a dne 29. března přišel jsem s bolavýma nohama domů. Dne 20. srpna byl syn Marcelin od prsu odstaven. Stále to jde špatně s tkalcovinou. Bratr Antonín byl ševcovským v Solnici „freigesprochen“, stálo to 12 zlatých.

1827

Dne 30. dubna koupil můj bratr Jan chalupu čp. 41 od Jana Pilze za 600 zlatých šajnů. Nastěhoval se do ní dne 10. dubna. Dne 10. dubna koupil bratr Antonín od bratra Jana chalupu čp. 4 za 380 zlatých šajnů. Dne 24. července dal jsem otci splátku na kupní cenu 100 zlatých šajnů. Dne 4. srpna o druhé hodině odpoledne narodila se mi dcera Karolina a dne 5. t. m. pokřtěna. Kmotři byli: Kateřina Kristlová, která ji ke křtu nesla, a při něm na rukách držela, pak Josef Hartwich z Hutí, Terezie Michla Kohlová, Veronika Rajchlová. Ke křtinám koupil jsem jeden věrtel pšeničné mouky za 3 zlaté 15 krejcarů, 10 liber masa po 9 krejcarech, 5 lotů kávy, lot za 5 krejcarů, 3 loty cukru po 4 krejcarech, 3 žejdlíky kořalky po 11 krejcarech, 6 mázů piva po 10 krejcarech. Summa všeho i s potřebným kořením 10 zlatých šajnů. Dne 14. srpna uzavřel jsem pojištění proti ohni. Dne 14. září odešel můj bratr Antonín do Kladska, kde až do 26. listopadu se v Bergwitzi zdržoval a odtamtud opět domů přišel. Dne 14. listopadu začal jsem pracovat pro sebe a domácnost držeti a jísti.

1828

Dne 28. dubna ujednal jsem se svým otcem, který stále trpěl nespavostí a domácí hospodářství nemohl více zastávati, všecky potřebné peněžní náklady společně hraditi. Naproti tomu mám každý přebytek, jak z polí, tak z dobytka, polovičku požívati. K tomu cíli najmul Karolinu Čížkovou za pastvici k dobytku. Dne 21. února odešel můj bratr Antonín do Kamence v Ruském Polsku, kterého o něco později následovalo mnoho tkalcovských tovaryšů a děvčat.

1829

Dne 23. června šel jsem s Josefem Riesnerem na tesařskou práci. Nejprve jsme v Bušderflu domek Josefa Abela během osmnácti dnů i s dřevařskou prací postavili. Dostával jsem beze stravy 42 krejcarů. Dne 22. září narodil se můj syn Konrád a téhož dne odpoledne byl pokřtěn. Kmotři byli: František Krista, bývalý rychtář, Terezie Michlová a Antonín Köhler, Antonín Reichel a Marianna Hartwichová z Hutí, Alžběta Pilcová z Hutí. Ke křtinám koupil jsem 12 liber hovězího, 2 libry skopového masa (hovězí po 10 krejcarech) – za 15 krejcarů, 3 mírky mouky, 8 lotů kávy po 5 krejcarech, 8 lotů cukru po 3 ½ krejcarech i s k tomu potřebným spececiem. 8 dní před císařským posvícením přišel můj bratr Antonín z Polska. Šel pak hned do Bürkeig, odtamtud hned po vánocích přišel domů a „würkte“ (snad pletl?).

1830

Dne 27. července byla svatba mé sestry Karoliny s panem Františkem Macháněm, vysloužilým kaprálem od pěšího regimentu Alberta Gulay. Byl osm roků v Itálii, nyní jest soudním sluhou v Rychnově. Při této svatbě byl jsem družbou, můj bratranec Josef Velcl byl družbou nevěsty. Byli přítomni: Krištof Lucker, rychtář se svými syny Benediktem a Josefem, velkoobchodníkem v Praze. 27. října nastoupil můj bratr Antonín u pohraniční stráže a byl umístěn ve Wegstadlu. Dne 30. října mi předal můj otec svůj majetek i s náležitostmi v kontraktu zanešenými s podrženým výměnkem v tomto zapsaným, pak jednu užitkovou krávu, od které mám bratru Antonínovi tele odstaviti a vychovati. V tomto létě jsem šel s Janem Riesnerem, tesařským mistrem na tesařskou práci i s Janem Hartwichem a Ignácem Prosem z Giesenau. Stavěli jsme se u Jana Neugebauera, rychtáře ve Velké Ouřimi a dílem také u Antonína Rolečka v Malé Ouřimi, zcela vystavěli jsme u Ignáce Rolečka v Giesenau. Pracovali jsme také u nové vápenky v Rasdorfu. Tesařili jsme u Jana Vebra v Šedivinách, mimo těch různých oprav. Na den nám platili 36 krejcarů šajnů. Já, jako tovaryš, jsem dostával 27–30 krejcarů.

1831

V Ruském Polsku z jara vypukla zkázonosná revoluce. Polská šlechta donutila občanstvo proti Jeho Veličenstvu císaři ruskému bojovati. Zpočátku se drželi udatně a vítězili, chtěli především samostatnost. Ale k podzimu byli poraženi, je nyní klidno. Stejným časem vypukla asijská úplavice neboli Cholera morbus v Haliči, kde na tuto morovou nemoc tisíce lidí zemřelo, odtamtud šíří se do Uher, kde také strašlivě řádí a v polovici září již byla ve Vídni, v prosinci v Praze a šíří se do různých míst v Čechách a také nakažlivá cholera a červená úplavice. Aby se tomuto zlu předešlo nebo spíše na něj připravilo, byly vysokou zemskou zdravotní komisí různé přípravy vykonány. Bylo naléháno na čistotu v domech, držení těla v teple, především břicha a nohou. Cizinci byli zadržení v karanténách a vykouřeni. Domy byly častěji prohlíženy. Dne 21. července byl jsem ustanoven dozorcem nad okresem dvaceti domů. Byly zřízeny nemocnice pro nemocné, hřbitovy a hrobaři pro cholerou nemocné, již předem. Také proto 12. června byly pruské hranice od nich, 23. září od nás nejprve civilními lidmi, pak c. k. zeměbranou obsazeny.

Dne 21. září přišel bratr Antonín pro tělesné poškození od pohraniční stráže domů. V noci dne 24. prosince kolem jedenácté hodiny narodil se můj syn Jan a 25tého od pátera Michla pokřtěn. Marianna Hartwichová z Hutě držela jej při křtu. Ostatní kmotrové byli: Alžběta Pilcová z Hutí, Kateřina Kristlová, Terezie Michlová, Terezie Kohlová, Veronika Reichlová z Jedlové. Křestní hostina, poněvadž byl půst, musela se postními jídly odbýti. Zvláště buďtež zaznamenáni dva kapři, které mi švagr Macháň z Rychnova poslal.

V zimě provozoval jsem tkalcovství na dvou stavech, vydělal jsem na kopě 2 zlaté 30 krejcarů. V létě pomáhal jsem na Šedivinách Janu Vibrovi stavěti dům, po dvacet sedm dní, po 30 krejcarech za den. Šest dní v Kunštátě byl jsem na stavbách Hardauben po uzavření hranic u strážních budek. U Antonína Šmídy v Huti chalupu, panu Macháňovi v Šajtavě dělal jsem humno (mlat).

1832

Cholera v únoru řádí v Novém Městě a na některých místech náchodského panství, z jara a v létě v Rychnově a Solnici. Dne 28. května prodal bratr Jan Antonínovi chalupu číslo 9 kontraktně za 380 zlatých šajnů. Dne 24. října oženil se bratr Antonín s Magdalenou Gaberovou a stěhoval se 3. listopadu do svého domku.

1833

Při jednom velkém povětří uhodil dne 18. května o třetí hodině odpoledne blesk do větší věže na jedlovském kostele, kde ihned na špici začalo hořeti. Poněvadž v takové povážlivé výši nebylo na hašení ani pomyšlení, tedy bylo jednou skupinou lidí, kteří ihned z celého okolí se sběhli, vyklizeno vnitřní zařízení kostela, například dva zvony, varhany, kněžské obleky, monstrance, kalich a jiné, k bohoslužbám potřebné nářadí jako oltáře, obrazy, lavice vynášeny ven, jinak během čtyř hodin leželo všecko, co ze dřeva bylo, v popeli. I větší zvon byl roztaven. Oprava kostela začala 10. července. Prováděl ji vrchnostenský tesařský mistr Köhler. Dne 23. byly vytaženy vazební trámy a krovy, dne 25. byly postaveny a 9. října byly za přítomnosti milostivé vrchnosti Antonína Slivky a jeho sestry Anny, paní Steidlerové, pana úředníka Nechanského, pana důchodního Haura, pana jízdního lesního Bivara, pana faráře Polze, pana kaplana Michala a množství lidu a hudby i výstřelů, byly věžní makovice a kříže odvážným tesařským mistrem postaveny.

Začátkem srpna provdala se slečna Anna ze Slivic za pana zemského radu z Brna a darovala všem poddaným panství solnického 18 sudů piva (1 sud 226 litrů), ze čehož Jedlová 1 ½ sudu dostala, které společně u rychtáře Luckera vyšenkovány byly.

1834

Dne 2. dubna o půlnoci měli jsme přírůstek do rodiny, syn František odpoledne byl pokřtěn. Stavba kostela: V tomto létě byl v kostele na Jedlové dán rákosový strop, zevnějšek obílen, kůr zvětšen a sklenut, lavice opět postaveny, okna zasazena, podlaha opravena.

1835

Tkalcovina v zimě a v létě šla velmi špatně. Vydělá se na kupě plátna 1 zlatý 3 krejcary, nejvýše 2 zlaté, u jemného jen 1 zlatý. Dostáváme se takto do veliké chudoby, poněvadž jsem musel živiti rodinu o devíti osobách. Tohoto roku přes 100 šajnů dluhů jsem nadělal. Tak musím s ohledem na domácí a rodinné okolnosti poznamenati, že se mi toho roku všecko špatně dařilo. Můj syn Marcelin, nyní deset let starý, upadl dne 16. srpna do těžké nemoci. Dostával totiž občasné záchvaty, které se projevovaly silnou zimnicí a pícháním v levém koleni. Koleno a noha nad ním pozvolna nabíhala a teprve po patnácti nedělích povstal. Tohoto času k Novému roku kulhá dnes poprvé po světnici. Dva otvory, ze kterých ještě stále jde výtok, nalézají se nad kolenem, které nemůže řádně ohýbati. Nemohu než poznamenati, že tohoto roku od starostí a utrpení jsem zcela zničen.

Stavba v kostele: Tohoto roku byly kostel a chór zcela vydlážděny. Na dláždění musela obec 8 ½ kopy dlažebních kamenů z Bartošovic dovézti. Zábradlí kůru bylo u rychtáře Luckera a antipendium byly od téhož mistra zhotoveny a hradeckým malířem oštafírovány. Ignác Pischel z Jedlové čp. 32 zhotovil a daroval kostelu mosazný lustr. Dne 22. listopadu byl kostel panem farářem z Bílého Újezda za přítomnosti pěti kněží opět k bohoslužbám zasvěcen.

1836

Okolnosti moje se značně zhoršily, tak při veškeré práci není možné rodinu čítající jedenáct osob a k tomu dva rodiče uživiti. Dne 8. července k jedenácté hodině narodila se Marie a ráno ve čtvrté hodině Josef. Tato dvojčata a péče o ně přesahují naše síly. Dne 27. července zlámala si moje kráva při pastvě na úhoře nohu. Měla cenu 55 zlatých a dostal jsem za maso 18 zlatých.

1837

Dne 28. ledna byl jsem, co plátenický mistr, prohlížeč pláten (u Čechů se říkalo štemplíř). Dne 22. února jsem poprvé štemploval. Štempl, tak jako patent na plátna a přízi musel jsem si sám zaopatřiti. Zámečníkovi Janu Rolečkovi musil jsem za lvíčka a panský štempl 1 zlatý 20 krejcarů šajnu zaplatiti. Patent jsem si sám opsal a za vázání jsem musel 12 krejcarů zaplatiti. V tomto létě jsem vyhrál 20 zlatých šajnů z loterie za Extra a Ambo. 18. června o 2. hodině ráno zemřel můj otec na slabost stařím ve svém 78tém roce věku a byl 20tého se svatou mší pochován, kam jej mimořádné množství lidstva doprovázelo. Výlohy pohřbu: hrobníku 2 zlaté 5 krejcarů, panu faráři 6 zlatých, učiteli 4 zlaté, kostelu a kostelníku 3 zlaté 30 krejcarů, za rakev dáno 3 zlaté 20 krejcarů, prohlížeči mrtvol, ministrantům a nosiči křížku 9 krejcarů, summou 19 zlatých 29 krejcarů. Dne 5. října zemřel můj synáček 3 ½ roků starý na černý kašel, když již dva roky na úbytě stonal.

Byl dne 8. pohřben. Pohřeb stál: farář 2 zlaté 30 krejcarů, učiteli 1 zlatý, rakev 1 zlatý 30 krejcarů, ministrantům 6 krejcarů. Summa 8 zlatých 46 krejcarů. Dědické jednání: Dne 7. listopadu jsme měli u úřadu dědičné jednání, dle kterého jsem měl po srážce zaplaceného 52 zl. C. M. stříbra ještě dopláceti a svému bratru Janovi 6 zlatých 36 krejcarů C. M. Sestře Karolině 46 zlatých 36 krejcarů, matce 4 zlaté 12 krejcarů. Bratr Antonín svůj díl od otce dostal 52 zlatých a zůstává jemu. Má zaplatiti 5 zlatých 24 krejcarů C. M. Já dědím svůj podíl 46 zlatých 36 krejcarů. Výlohy dědičné pořádnosti: za žádost o výmaz kvitovaných 54 zlatých C. M. – 36 krejcarů, výmaz též 5 krejcarů, poslovi 1 zlatý, za dědičné jednání 5 zlatých, do chudé pokladny 15 krejcarů. Dohromady 7 zlatých 43 krejcarů.

1838

V září a říjnu stavěl jsem sklep. Na něm pracováno deset dní počítaných na jednoho dělníka, dvanáct dní na zedníka, odpočteno sedm dní a tři dny zděno.

1839

Dne 23. února zemřela moje matka na souchotiny a byla 25tého pohřbena. Výlohy pohřbu: ohledači mrtvol 12 krejcarů, hrobníku 2 zlaté 30 krejcarů, Riesnerovi za rakev 2 zlaté 45 krejcarů, panu faráři 4 zlaté 25 krejcarů, panu učiteli 3 zlaté 45 krejcarů, kirchenvaterovi a kostelníku 3 zlaté 10 krejcarů a nosiči křížku 9 krejcarů. Dne 28. srpna narodil se můj synáček Augustin a téhož dne byl pohřeb. Kmotrem byl Jan Hartwich nebo také Čepa Hannes.

1843

Panovala strašná nouze a stísněná doba. Hrozný nedostatek peněz. Bavlna se stále víc a více sem tlačí. Pan František Vogel v Sedloňově dováží první bavlnu z Vídně. Byl to předek potom slavného pláteníka ve Sněžném, kde vystavěl dřevěnou patrovou budovu. Měl dnešní Elogenství na Sedloňově, statek s 300 korci ve Sněžném, zaměstnával na 500 tkalců. Pohraniční stráž přezvána na Finanční stráž a dostala na místě žlutých výložek zelené. Konrád jde 7. listopadu do Vídně učit se truhlářství a dostal se tam 14. téhož měsíce. Marcelin dne 13. listopadu vytáhl dva palce dlouhou a jako prst silnou kost ze stehna, kde již osm roků měl hnisající ránu. Zármutek a starosti všeho druhu činí mne a moji ženu šedivější a kolena poklesávající. Můj švagr František Hartwich jedná se mnou s neslýchanou hrubostí.

1844

Kartounová výroba (bavlněná režná plátna), která dříve, asi před dvaceti pěti lety v Olešnici a ještě dále k severu svůj začátek vzala, šíří se nyní i do Jedlové a sousedících obcí víc a více. Dne 2. prosince jsem si přinesl první bavlnu ke zpracování od pana Františka Vogla ze Sedloňova a dostal jsem od kusu 5/4 lokte širokého a 120 loket dlouhého 2 zlaté 20 krejcarů šajnů (75 centimetrů široké režné molino, dlouhé 72 metrů), který můj syn Marcelin za šest dní zhotovil. Tehdy nebyl tzv. šnér na člunek, prohazovalo se ručně, což ovšem dlouho trvalo. Po zavedení šnéru (z německého schnelle-rychle) práce šla mnohem rychleji.

Oltářní obraz dne 16. září byl do Jedlové dopraven, který majitel panství nechal malovat v Praze za 80 zlatých C. M. (stříbra). Celkem za 434 šajnů. Rám zhotovil Selichar, truhlářský mistr v Solnici. Na obraz při velikonoční zpovědi přispěli sbírkou 24 zlatých stříbra církevníci. Současně byla oltářní křídla s figurami na nich se nalézajícími opět postavena a štafírníkem Seibem z Lukavice na účet obce oštafírována. Stálo to 20 zlatých stříbra. Také tabernákl a antipendium a závěsy před titulním obrazem od téhož byly nově oštafírovány, ale na účet patronátního pána. Obrazy se svatou Terezií a svatým Dominikem byly 29. září posvěceny panem Karlem Feestem, Deštné, také současně byly prolomeny dveře od sakristie do hřbitova.

1845

V tomto létě byla nová skelná huť milostivou vrchností vystavěna. Dne 25. září slavnostně posvěcena a pojmenována Annahütte-Annina huť. 29. listopadu bylo vyrobeno první sklo nájemcem J. Mádrem. Sklářský mistr pan Mádr platí ročně 600 zlatých stříbra a odebírá ročně 1 000 sáhů polenového dříví po 2 zlatých 30 krejcarech a 250 sáhů dlouhého dříví.

1846

Dne 20. října v poledne šel jsem s Antonínem Englichem s cestovními pasy do Rychnova. Dne 21. do Johnsdorfu, 22tého do Letovic, 23tého do Brna, 24tého dostavníkem až do Vídně, kam jsme dne 25. o jedné hodině odpoledne dorazili. Dne 26tého navštívili jsme Schönbrunn a ostatní pozoruhodnosti Vídně. Dne 27. šli jsme až do Chamberku, 28tého v jednu hodinu do Türmice, 29. do Maria Zellu. Dne 30tého z Maria Zellu zpět do Türmice, 31tého do Altenmarku a přišli jsme 1. listopadu k večeru do Vídně. Zůstali jsme tam až do tří hodin příštího dne. Pak jsme opět dostavníkem dne 4tého k večeru dorazili do Brna a přenocovali v Kartouzích. Dne 5tého jsme šli do Čtrnácti kostelí, dne 6tého do Rychnova a dne sedmého jsme šťastně dorazili domů.

1848

Vydělávalo se na kopě plátna 1 zlatý až 2 zlaté šajnů. Byl proto hlad zde v horách i v městech. Lidé jedli otruby, černou mouku, zeleninu a j. Výdělku bylo pořád málo, jak plátna, tak kartouny se pro nepokoje těžce prodávaly. Byl velký nedostatek peněz. Roku 1848 byly Jiřím Spanelem z Rokytnice postaveny nové varhany v Jedlové a na den svatého Matouše poprvé na nich hráno. Stály patrona Slivku ze Slivic 300 zlatých C. M. stříbra, obec 60 zlatých. Na svatého Michala náš Konrád dostal ve Vídni výuční list (freispruch-freigesprochen).

1850

Ve Vídni byl Konrád odveden k pluku Hoch und Deutschmeisten, k 4. setnině 1. zeměbraneckého praporu. Dne 10. září 1850 byla první volba obecního starosty pod vedením pana berního komisaře Tobiáška. Při tom byl jsem já dvaceti pěti hlasy ve volebním sboru za člena výboru a potom losem za starostu zvolen. Ludvík Mersenger čp. 75 za prvního radního, Antonín Englich čp. 36 za druhého radního, Josef Hartwich čp. 30, Ignác Hartwich čp. 8, Ignác Velcl čp. 69, Antonín Jung čp. 30, Jan Roleček čp. 62 za členy výboru zvoleni. Větší rolníci (velkozahradníci-Grossgärtler) byli velice nespokojeni, že já chalupník stal jsem se starostou a nechtěli z počátku vůbec poslouchati a hleděli mne každým způsobem pronásledovati a pokořovati. Proto již v prosinci téhož roku prosil jsem o zproštění úřadu starosty.

Byl jsem však okresním hejtmanem Košťálem se svou žádostí odmítnut. Jako odměna za vybírání daní a vedení písemností přiznána mně odměna 12 zlatých C. M. a rovněž za všecky pochůzky dalších 12 zlatých ročně. Vzdor několika mým zákrokům o zproštění, musel jsem dosloužit a v březnu 1861 byl jsem opět zvolen a byl jsem pak nevinně pronásledován a pokořován, až konečně roku 1864 na základě nového zákona obecního dne 29. srpna 1864 při volbách představenstva byl jsem toho trápení zbaven. Ignác Hartwich a já obecními radními, Václav Jung čp. 25, Antonín Riesner čp. 7, Mersenger Ludvík čp. 75, Jan Roleček čp. 12 a M. Louis hrabě z Frankenbergu za panství Solnice byli obecními výbory zvoleni. Dne 13. prosince 1863 zemřela moje žena v 65 letech jejího věku po dlouhém utrpení na žaludeční křeče a byla 16. prosince slavnostně pohřbena. Bolest, kterou mi toto rozloučení způsobilo, pociťoval jsem velmi hluboce a téměř tíhou tou jsem byl celý zkleslý.

1854

V roce 1853 moje dcera Karolina provdala se za Antonína Reichla čp. 31. V roce 1861 můj syn Konrád oženil se ve Vídni s Josefou … V roce 1863 oženil se můj syn Josef v Litomyšli s Karolinou Fanlhamerovou. Antonín Slivka zemřel 24. srpna 1860 náhle na zápal plic a zanechal jako svou dědičku manželku Annu, rozenou hraběnku Kustošovou a jako dědičku pozemností dceru své sestry Louisu, manželku hraběte Siegfrieda z Frankenbergu. Jeho bratr Louis stal se generálním zplnomocněncem na panství solnickém. Roku 1869 zemřel můj syn Konrád ve Vídni. Roku 1869 oženil se můj syn August v Darre u Schwarzflossu u Liberce. Roku 1866 vdala se moje dcera Marie za Ferdinanda Grundmanna z Kačerova. Byli jeden rok v Brettgrabenu ve mlýně. Přestěhovali se do Dessendorfu a brousili tam sklo, až z jara 1869 její muž Ferdinand Grundmann zemřel. Marie přišla s jejím dítětem domů, kde děvčátko u Antonína Reichla zemřelo a dcera pak brzy nato povila chlapečka, který pokřtěn jménem Ferdinand. V roce 1870 šla se svojí tchyní Julianou do Kačerova. Zeť Grundmann leží pohřben v Albrechticích. Roku 1866 jsem chalupu ústně předal synkovi Marcelinovi.

1874

Dne 25. května byl jsem v Litomyšli, kde byl svěcen prapor tamnímu spolku vojenských vysloužilců, který darovalo Jeho veličenstvo císař František Josef I. s mnohými ceremoniemi a velkou pompou. Pan Josef Beck byl náčelníkem i velitelem spolku, jeho dcera čestnou dámou, paní okresního hejtmana zastupující kmotru na místě princezny Valerie, která darovala praporovou stuhu. Stuha i prapor jsou odhadovány dohromady za 1 000 zlatých r. m. Dne 24. září 1874 přišel jsem opět do Litomyšle, kde můj syn Josef stal se střeleckým králem a byl dekorován šesti kusy rakouských dukátů, dvěma tolary, jedním zlatým a jedním čtvrtzlatníkem. To vše bylo na pěkné hvězdě. Zato musel pohostit dvacet tři dekorovaných pánů.

Dne 2. října přišel jsem domů. Prameny a studny, které již na podzim vyschly, nedávaly dosud žádnou vodu a v mnohých staveních mají velké potíže s donášením vody zdaleka. K našemu štěstí Marcelin našel na podzim pramen na našem pozemku, pod cestou pod stavením čp. 34, kde byl v hloubce šesti střevíců (asi dva metry) a až ke stavení do studně byl zaveden, takže jsme po celou zimu u stavení vody měli a ještě také od hajného Reinše nositi ji mohli. Je to zvláště pozoruhodné, poněvadž u našeho obydlí čp. 35 nikdy vlastní voda nebyla.

1878

Již po dva roky, jmenovitě od roku 1876, jsem velice sešlý stářím, kašlem a dýchacími obtížemi nemocen. Dech je velice krátký, nohy klesají, nemohu již vycházeti. K tomu již devět let moje levé rameno hnisá a již přes 1 000 náplastí z různých mastí jsem na něj dával. Často je mi dlouhá chvíle.

Rokem 1879 končí zápisy Brinkeovy, který dne 7. září zemřel ve věku 80 let. V jeho záznamech nenalezneme ani jediné slovo namířené vůči Čechům. Brinke žil v době, kdy vztahy mezi oběma národnostmi byly sousedsky poklidné, ano přátelské …

Hrst vzpomínek z dřívějších dob

Alois Nosek

Dnes jest mezi lidmi málo spokojenosti. Všude plno vymožeností, strojů a věcí poskytujících pohodlí a přeci se nežije spokojeně. Za dřívějších dob nebylo po něčem takovém ani potuchy, ale lidé tomu byli zvyklí. Vydělali málo peněz, avšak i z toho mála si dovedli něco ušetřit. Neběželi s úsporami do záložen jako dnes – tenkrát jich ještě nebylo. Poschovávali si těch několik grošů do postelí, do polic, za obrazy a kam se dalo. To všecko však bylo příliš známou skrýší zlodějům, kteří se nebáli přijít třeba za dne, když tušili, že je ve stavení slabší osoba. Bylo to právě na Bílou sobotu, kdy se tatínkův dědeček – jak to bývá na venkově po práci – šel podívat za humna.

Jak tak jde, zdá se mu, že někdo volá. Vrací se do stavení a již vidí chlapa, jak s ukradenými věcmi utíká. Za ním! Když zloděj viděl, že je zle, odhodil, co držel v ruce. Ale dědeček už ho držel za límec. Ale milý chlapík raději honem z kabátu ven, nechal jej dědečkovi a uprchl. K podzimu se hodně ztrácely brambory. Dědečka to již přestalo bavit, proto na ně chodil s večerem dohlížet s bouchačkou v ruce. Jednou se mu poštěstilo. Přijde a vidí dlouhána, jak „rumuje“ brambory a cpe je do pytle. Natáhl kohoutek a bác! do vzduchu, aby chlapa zastrašil. Ale zloděj padá do brázdy. Dědeček se zalekl svého činu, otočil se a domů! Nebylo s ním řeči a do rána se obracel na posteli sem a tam.

Ráno však mu to přece nedalo a jde se strachem na pole. Po chlapíkovi ani památky, za to však pořádný kus brambor vybrán. Zloděj si je v noci odvezl a ráno už s nimi v Rychnově na trhu. Když už bezohlednost zlodějů přesahovala všecky meze, sešlo se několik sousedů, ponocovali a čekali tak dlouho, až někoho chytli. Nevedli ho k žádnému úřadu, ale tak mu dali na pamětnou, že mu veškerá chuť na kradení přešla na dlouhou dobu. Nejlépe se kradlo za podzimních večerů. Všude tma, nikdo ještě neznal elektřiny, lamp se dosud málo užívalo. Vpředu světnice plápolala louč, kterou stále někdo obsluhoval. Její matné světlo nestačilo vytlačiti tmu z černých koutů, odkud se na děti šklebila klekánice, polednice, jindy zase vodník, skřítek nebo Rybrcoul, podle toho, o čem se právě vyprávělo.

Nikdo z dětí by se ani za nic na světě nevzdálil za dveře a i mnohým z dospělých přeběhl mráz po zádech, když na okamžik vstal od přeslice, jejíž nit se v mihotavé záři loučí v šeru ztrácela, a vzdálil se z místnosti. Děti přemoženy spánkem již ulehly, ale bručlavé kolečko kolovrátku spřádalo pokračování prve vyprávěných bájí a pověstí, plnilo však také pílí kolem sedících domácích lidí i čeledi cívky tenkými nitkami lnu. Pracovalo se nejdříve na hospodářově lnu a pak se zpracovával len čeledi. Hospodářství tenkrát uživilo rodinu – potraviny se nepřikupovaly téměř žádné – čeleď však dostávala jen nepatrnou mzdu a k tomu záhon brambor a lnu. Len si mohla spřísti v zimním období.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ze starých kronik podruhé.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.