Josef Pecinovský

DĚTI PLÁSTVE

(část druhá)

Josef Pecinovský

DĚTI PLÁSTVE

(část druhá)

Copyright © Josef Pecinovský, 2014

Cover © Jan Štěpánek & Lukáš Tuma, 2014

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, 2014

ISBN (ePub) 978-80-7425-970-8

ISBN (mobi) 978-80-7425-971-5

ISBN (PDF) 978-80-7425-972-2

Přísahám, že budu nesmiřitelný k nepříteli, doslova budu plnit rozkazy velitelů a přizpůsobím se těm nejobtížnějším bojovým podmínkám, a to jak v obytné sféře, tak i v ostatních sférách plástve včetně jejího dna. Svědomitě budu zacházet s bojovou technikou a se zbraněmi, které využiji výhradně k ničení nepřítele tak, jak mi velí povinnost. K tomu mi dopomáhej Bůh plástve.

Z přísahy Bojovníka spravedlnosti

1. Zpátky na dno

Diana byla zmatená. Nechápala tento svět.

Jediné, co doposud poznala, bylo čerstvé povětří poloostrova Pesquiers a nekonečné moře, na jedné straně uťaté temnou stěnou plástve. Znala rostliny, hmyz, ryby, kraby, její oči byly zvyklé hledět do dáli.

Nejvzdálenější předmět, který viděla v plástvi, nebyl dál než deset metrů. Chyběly tu obzory, chyběla tu vůně moře, chyběl tu hmyz a postrádala zelenou barvu rostlin. Ani krabi tady nevystrkovali své oči na stopkách a její bosé nohy při chůzi necítily oblázky.

Setkala se tu se spoustou lidí, kteří jí něco chtěli, a mezi nimi nebyl nikdo, kdo by jí chtěl něco vysvětlit. Jen do ní chtěli bodat ty dlouhé hnusné jehly, a když se vydala na průzkum, našlo se něco, co ji chtělo sežrat.

A pak ještě další lidé – ale byli to vůbec lidé? Občas poslouchala starou Gabrielu, léčitelku. Ta někdy, když měla náladu, vyprávěla dětem pohádky. Vyprávěla o zlých trubcích a hodných, ale neposlušných dětech. Slovem trubec označila Gabriela každého, kdo byl ošklivý, zlý a choval se nepřátelsky. Většinou se ti zlí trubci chystali neposlušné děti sníst a vylézali odevšad. V každé pohádce šlo o jiného trubce; trubec-čaroděj, trubec-ježibaba, trubec-drak. Gabriela v dětech vzbudila představu malých skřetů, co měli krátké nožky, velké hlavy, mohutnou hruď a silné svalnaté ruce, mnohdy i s více než pěti prsty. A tady se před chvílí na Dianu sápalo cosi malého, přikrčeného, mělo to dlouhé ruce a prsty nedokázala spočítat, protože se ruce toho stvoření míhaly jako jemné kamínky, jež převalovaly u pláže mořské vlny.

Musel to být trubec, co jiného? Poznala ještě bratrosestry. Ale ty za trubce nepovažovala, i když měly některé znaky této kasty. Bratrosestry byly vysoké a nebyly zas tak ošklivé. To Panger to v Dianiných očích pěkně schytal. Trubec, co jiného.

Diana věděla, že musí zmizet. Kam, to nevěděla. V tomto bludišti se nevyznala, ale byla malá a mohla se v případě potřeby lépe skrýt.

Na chodbě skoro nikdo nebyl. Stálo tu jen několik vozíků a v jejich stínu byla sice tma, ale brzy by někdo mohl přijít a najít ji tady.

Běžela. Její bosé nohy capkaly po plastikové podlaze. Diana nevěděla, že se za ní otáčejí dlouhé objektivy kamer a že ponížený a zmáčený Panger požádal Yandyse, aby mu poslal na pomoc nanoroboty.

„Ty degenerovaný trubče!“ slyšel hlas svého šéfa. „Kdybych nepotřeboval tebe, abys tu holku chytil, mohl jsem ty nanoroboty poslat rovnou. Na co máš ten svůj dlouhý frňák? Na to, abys ji vyčuchal a dohonil, i kdyby ses musel, lenochu jeden zajebaný, trmácet přes půl plástve. A to se ti zjevně nechce.“

Kdyby na to přišlo, tak by mu Yandys ty nanoroboty na pomoc klidně poslal, ale dobře věděl, jaké jsou s tím potíže, a než by získal povolení – pokud by ho vůbec získal –, mohla by tato plástev přestat existovat. Předpisy říkají, že nanoroboty lze poslat do akce jen v případě vraždy vyvoleného nebo ohrožení plástve. A že by Diana mohla ohrozit plástev? Věci se mají tak, že Yandys už raději nechce přijít Salahovi na oči, dokud vášně nevychladnou.

A Panger nemůže říct, že se mu do nosu dostaly saponáty, že musel to svinstvo dobře deset minut vykašlávat, že má toho mejdla ještě pořád plné oči a že vlastně jeho čich teď nestojí za nic. V Yandysových očích by se tak dokonale znemožnil.

„Rozuměl jsi, ty zmrde?“

Panger kýchl a pak zahuhňal, že rozuměl. Spojení se přerušilo, Panger tady stál s nosem u země a marně se snažil zjistit, kam vlastně Diana utekla.

Yandys uvažoval o tom, že by znovu nechal nasadit safety, ale věděl, že specializovaní trubci jsou neohrabaní a jejich doménou je hrubá síla. Mohli by děvčeti ublížit, a ono je to zatím vzácné zboží. Kdyby se jí něco mělo stát…

Panger to zvládne, tím si byl jist.

✳ ✳ ✳

„Já preferuji osobní návštěvy,“ řekl doktor Hippopotamus, když jeho protějšek, doktor Salah, naznačil, že si právě tak dobře mohli popovídat videopřenosem. „Nejen proto, že se rád setkávám s tak věhlasným odborníkem, ale i proto, že bych si rád prohlédl prostory vaší líhně.“

Doktor Salah nevypadal, že by v líhni sloužil z trestu, jak se to často stávalo lékařům v plástvi A24. Rada plástve A30 si uvědomovala, že líheň je klíčové místo, které je zdrojem nových pokolení, a tedy i řádného provozu a vlastně i existence plástve. Když nebudou nové generace pracujících kast v řádné kondici, když bude líheň namísto zdravých a silných jedinců dodávat degenerované mrzáky s chybně naprogramovanou DNA, celá výrobní sféra bude rázem podávat nižší výkony, což ohrozí produkci plástve a samozřejmě také zisky.

Doktor Salah je i skvělý teoretik, jeho díla o produkci i produktivitě líhní jsou všeobecně známá. On sám prosazuje názor, že trubec by měl mít i jakousi vlastní schopnost rozhodování, což ovšem ostře odporuje mnohým zkušenostem i případům z praxe. V díle O inteligenci pracujících kast statisticky prokázal, že v provozech, kde inteligence pracujících jen o deset procent převyšuje potřebnou hladinu, je produkce až o polovinu vyšší, a že se tedy vyplatí nést to riziko, že někdy se trubec vzbouří.

Právě teď si vypráví s doktorem Hippopotamem o případu jednoho z trubců řady Mayo, jehož neočekávané chování málem způsobilo kolaps plástve A24. Doktor Salah však zná pozadí tohoto případu a dovoluje si oponovat. Ne jednání trubce, ale neschopnost řídících orgánů plástve způsobila, že věci dostaly tak rychlý spád.

„Ještě bych měl napsat publikaci o inteligenci lidí řídících plástev,“ ušklíbl se Salah. Jejich náchylnost brát úplatky a soustředěnost na vlastní prospěch úspěšně brání rozvoji, a to ve všech směrech. „Ostatně, tohle my tady nevyřešíme,“ dodal a snažil se změnit téma hovoru. „Vše vychází z líhně, to je zřejmé. Královny se nesmějí ždímat jako hadr. Kolísající kvalita plůdku bývá způsobena tím, že se od nich vyžadují větší výkony, než jakých jsou schopny. Všichni víme, že slušně připravená královna začíná plodit v šesti letech věku, vrcholu produkce dosahuje kolem desátého, pak už následuje pokles a ve čtrnácti letech by měla být nahrazena jinou. Tichý odchod ze světa je tou nejlepší odměnou, kterou od nás může kromě absolutní péče, naprosté hygieny a vydatné stravy dostat.“

„Uvědomil jste si někdy, doktore Salahu, že královna je lidská bytost?“

„Nevím, jak to myslíte, kolego,“ zpozorněl Salah. Neměl rád tyto názory, odporovaly tak trochu jeho profesionální etice. „Pokud vím, poslední výzkumy prokázaly, že trubci i dělnice jsou bytosti, které nepatří k druhu homo sapiens. Není to ani rasová úchylka, jsou definováni jako druh homo laborentis.“

„Jistěže, tuto teorii znám a nejsem jejím zastáncem. V naší staré plástvi se jako oživovací metoda čas od času používaly jako královny ženy z kasty vyvolených. Prokázalo se totiž, že jinak začínaly celé generace degenerovat a DNA pracujících dostávaly takové deformace, že se někdy musela i třetina plůdku vyřadit.“

„Ano, to je slabé místo tohoto systému. Královny vypěstované z plůdku ve třetí či čtvrté generaci ztrácejí schopnost produkovat kvalitní materiál.“

„To pak ale odporuje tezi, že se jedná o nový druh, když se používá genetický matriál druhu homo sapiens.“

„Nesmíte zapomínat, že se nejedná o ženy, které by přišly na svět normálním způsobem, tedy vývojem v děloze. Dobrovolnicím se odebírají vajíčka a z nich potom po řádné inseminaci lze vybrat zárodky schopné dalšího růstu a vývoje.“

„Jistě, jistě,“ ušklíbl se Hippopotamus. Ale pak nepopřete, že je královna člověk.“

„Naše debata je čistě akademická, kolego,“ upozornil doktor Salah.

„Zajisté, ale jsou známy případy, kdy se někteří jedinci pokusili zmutovat do funkce královny živě narozené dítě vyvoleného,“ podotkl doktor Hippopotamus. „Nemusíme chodit daleko. V naší plástvi se takto pokusil dodat pracujícím kastám novou krev již zesnulý doktor Blass, který využil dceru vyvolené. Jmenovala se, tuším, Diana Lesterová. Pokus se naštěstí nezdařil, byl by to velmi nebezpečný precedens.“

„Slyšel jsem o tom průšvihu,“ řekl Salah. „Ale…“ Nedopověděl a udiveně se díval na svého návštěvníka. Ten zcela ztuhl a hleděl na obrazovku, která za doktorem Salahem zatím promítala neutrální obrazy z různých prostor líhně.

„Tam…,“ Hippopotamus ukázal na obrazovku. „Co je to za dívku?“

Salah se otočil a proklel Mocného. Při vyslovení jména Diany automaticky nasadil na obrazovku její portrét, Salah mu zapomněl sdělit, že toto není učená debata a že nemá reagovat jako vždycky.

Mávl rukou a obraz zmizel.

„Toho si nevšímejte, to je zvláštní případ. Dítě určené k adopci.“

„K adopci?“

„Jistě. Vraťme se k našemu tématu.“

Doktor Hippopotamus měl na jazyku desítky dalších otázek, protože Dianu bezpečně poznal. Ale včas se zarazil. Děvčeti zjevně nehrozí žádné nebezpečí, a možná jí jako adoptovanému dítěti bude lépe než tam, kde žila doposud.

„Mohl byste mě teď provést tím vaším královstvím?“ zeptal se Hippopotamus. Salah byl rád, že tato trapná chvilka skončila. Ochotně vstal a společně opustili místnost.

✳ ✳ ✳

„Copak ty tady děláš?“

Konečně po dlouhé době zaslechla Diana laskavý hlas. Zatím k ní tady v plástvi ještě nikdo nepromluvil takovým způsobem, a marně by vzpomínala, kdy něco podobného slyšela tam venku, v osadě Pesquiers. Možná, že by k ní tak mluvila žena, která se na ni na lodi usmívala, ale tu hovořit neslyšela.

Vystrčila hlavu ze svého úkrytu. Setkala se s příjemnou tváří, i když patřila k bílému plášti.

„Jak ses sem dostala?“ zeptala se jí bratrosestra. „Zabloudila jsi?“

A Diana, uplakaná jako nemluvně, jen přikývla.

„Pojď, vrátíme se domů,“ znělo to jako konejšení.

Bratrosestry vědí, že někdy se plůdek zblázní a někteří jedinci se prostě vydají jiným směrem a podaří se jim vyklouznout mimo školku. Toto je taky takový případ. Nemůže být starší než dva, tři měsíce, uvažování má ještě zmatené, a také personál si někdy nedává pozor. Jedna bratrosestra mívá ve třídě sto i dvě stě dětí, a v tom hemžení se nedá uhlídat vše. Občas dokonce dojde ke ztrátám.

Ale tohle je zvláštní případ, její pleť není bílá, ale snědá. Že by byla určena do sklářských hutí, tam je třeba ochrana před žárem? Nebo je to jen mutace, k nimž občas dochází?

Nevadí. Teď společně kráčejí ke školce, Diana poslušně cape, popotahuje, ale slzy už se jí po tváři nekoulejí. Nikdo se jí na nic neptá, a hlavně ji nikdo nechce zabít, nikdo ji nechce lapit, nikdo do ní nechce bodat ty lesklé dlouhé jehly.

Nastoupily do výtahu. Diana se bála stísněné prostory, ale když ta osoba vedle ní působila tak důvěryhodně.

Dveře se zasunuly, Dianě se nalila krev do hlavy a chtěla uprchnout, ale kam?

„První,“ řekla bratrosestra a výtah se rozjel.

Diana cítila, jak jí srdíčko buší; nevnímala pohyb klece, ostatně ta sjela jen o tři patra níž a zastavila se. Odsunuly se dveře a obě se octly v jiné chodbě. Bludiště bylo stále méně přehledné, Diana už vůbec neví, jak se na toto místo dostala.

„Tady máš, vem si to na sebe, takhle tady přece nemůžeš chodit,“ řekla bratrosestra a přetáhla Dianě přes hlavu růžovou košilku; byla jí kousek pod kolena. Diana ji nepotřebovala, i bez ní tady bylo teplo, ale neodporovala.

„Ne, do této třídy nepatříš,“ řekla bratrosestra. Diana se dívala do poměrně velké místnosti, kde se na podlaze, mezi hromadou plyšových hraček, hemžilo několik desítek děvčátek zhruba její velikosti.

Diana nikdy neviděla plyšáka. V přírodní sféře si mohla hrát nanejvýš tak s lasturami nebo s kousky vyplaveného dřeva. Občas děvčatům někdo z mužů z dlouhé chvíle vyřezal neumělou panenku z kusu dřeva.

Vysmekla se bratrosestře a vrhla se k první hračce, která ležela opuštěná na zemi. Byl to jakýsi medvídek, z neznámých důvodů měl modrou barvu a hleděl na ni velkýma skleněnýma černýma očima.

Přitiskla si hračku k hrudi.

„Mulišák,“ řekla.

„To nejde…,“ namítla bratrosestra, ale když viděla Dianin pohled, nakonec řekla: „Tak si ho nech.“

Šly dál. Nahlédly do několika dalších tříd. Diana se nikam nehodila.

Bratrosestra z toho byla rozpačitá, už dávno měla být na svém pracovišti.

Nakonec se obrátila na ředitelku školky.

„Je to divné, Natalo,“ řekla ředitelka, jediná vyvolená v této oblasti. „Tenhle typ dělnic se v této sezóně nevyrábí. Nakrm ji a přiveď ji ke mně.“

Možná, že kdyby nedostala bratrosestra příkaz k nakrmení, dostaly by osudy malé Diany jiný směr.

Malé dělnice se krmily tak, že se přisály ke kovové výpusti, poskytující speciální výživnou kaši. Diana nic takového neuměla. Když ji bratrosestra přivedla do jídelny a ukázala jí hadičku s lesklou koncovkou, v níž se dala očekávat mimořádně chutná a mimořádně výživná pasta, neviděla Diana opět nic jiného než injekci.

Vytrhla se bratrosestře z ruky a vyrazila.

„Počkej, kam běžíš?“

Držela plyšáka pod paží a nožky jí kmitaly tak rychle, že by jí nestačil ani ten nejrychlejší kluk z osady Pesquiers. Rozrazila dveře z místnosti, vyběhla na chodbu a prchala tam, kam ji nohy nesly.

✳ ✳ ✳

Pangerovi se stávalo málokdy, že by narazil na zavřená vrata. Plné moci, kterými byl vybaven, mu dokázaly prorazit cestu i do obytné sféry, určené pro vyvolené. Sám mezi ně nepatřil, ale doufal, že by se do této kasty mohl zařadit. Sveřepost, se kterou šel po určené stopě, byla právě tou vlastností, proč zrovna jeho a nikoho jiného ze skupiny pátračů používali k řešení těch nejtěžších úkolů. A Yandysovi, ač patřil mezi vyvolené, hrozilo, že by brzy mohl patřit úplně jinam.

Dosud neexistovaly dveře, které by se před Pangerem neotevřely. Teď stojí u jedněch, za nimiž někde mizí stopa té zvláštní snědé holky, Panger ji opět začíná cítit. Jenže dveře se nehýbají, ač Panger už potřetí vydal výslovný příkaz.

„Mocný, otevři dveře,“ začal se Panger dovolávat svých práv u nejvyššího.

Běžný organizátor nemá právo přímo hovořit s Mocným, ne tak Panger. Jeho pravomoci jsou skutečně široké.

„Nemáš oprávnění ke vstupu do školky.“

Panger si znechuceně ulevil. Kromě líhně je školka jedním z nejstřeženějších míst v plástvi, to věděl. Oplozená a donošená vajíčka se po šesti týdnech promění v odstavená nemluvňata, neboli plůdek, a je třeba tyto zárodky během dalších dvou let vývoje a růstu naučit základním úkonům, chodit, mluvit, vyprazdňovat se jen v určené době a na určených místech, i některým manuálním dovednostem, než mohou být přeřazeny do jedné z mnoha odborných škol, kde získají specifické dovednosti pro své budoucí zaměstnání, jediné, které budou mít a které mohou vykonávat.

Dovnitř nesmí nikdo, kdo nemá zvláštní povolení. Ale Panger si myslí, že toto povolení má.

„Yandys není oprávněnou osobou,“ odpovídá Mocný. „Vstup nelze uvolnit.“

„Tak mi to zařiď, Mocný!“ doslova křičí Panger a chce si vstup vydupat. Adrenalin je třeba nějak vybít. Panger mlátí pěstí do dveří. Ví, že tady se svou silou nic nezmůže, tohle není přepážka mezi dvěma odděleními, kterou by otevřel úderem rameny.

„Neexistuje relevantní důvod,“ odpovídá Mocný. Vida, Yandys je malý pán, proč se před ním vlastně třesu, říká si Panger.

„Je ohrožena existence plástve!“ vykřikl.

„Bude ohrožena mnohem víc, pokud se dostaneš dovnitř,“ odpovídá Mocný a Panger vidí, že se blíží dva safeti. „Detektive Pangere, odejdi z tohoto prostoru.“

Panger se vztekle vrhnul proti vratům. Jeho dlaně se přisály k těžké mase, právě tak i chodidla. Jemné snovací žlázy začaly vylučovat lepkavou hmotu, která jej dokázala unést na stěně. Jako pavouk stoupal po dveřích vzhůru, ke stropu ve výšce asi pěti metrů. Doufal, že je konstrukce stěny nad vraty slabší, že je to pouhá skořepina, a tou se dokáže provrtat.

Najednou ho těžký úder srazil dolů. Panger dopadl na záda a vyrazil si dech.

Safeti splnili svou povinnost. Dva výboje ochromily vetřelce a nyní ho vlečou pryč. Oba tvorové cítí zvláštní uspokojení, které je cílem jejich života. Splnit zadaný úkol. Mocný je jistě pochválí.

Jenže ti dva vlečou Pangera jako obyčejného trubce, a ten vždy ví, kdy prohrál, poddá se síle a zkormouceně se nechá odvést tam, kde ho čeká zasloužený trest.

Panger, to je jiné stvoření.

Ze dvou elektrických úderů se vzpamatoval během šesti sekund. Během dalších dvou sekund dokázal zabodnout injekční stříkačku do tvrdé kůže obou safetů, a ti v následujících šesti sekundách prostě usnuli, jeden z nich dokonce na věky.

Panger si jen uvědomoval, že musí šetřit zásobou anestetika, aby mu zbylo dost na to, co vlastně pronásleduje, a co mu už tak dlouho úspěšně uniká.

Vrátil se ke dveřím a použil poslední trumf. Dobře věděl, že to smí udělat jen ve výjimečných případech a že bude potom podroben vyšetřování. Z toho, co zatím zažil, však usoudil, že pronásledované děvče skutečně představuje ohrožení plástve.

Laserový zářič umístěný ve třetím prstu levé ruky vykroužil žhavý oblouček kolem zámku vrat a potom je Panger, přikrčený jako kočka při útoku, snadno rozrazil a pronikl do prostoru školky.

✳ ✳ ✳

Ještě dlouho si tajně vyprávěly vyděšené bratrosestry hrůzostrašné zážitky o pohybu zvláštního živočicha, který vypadal jako dvouměsíční dělnice a který dokázal během několika minut způsobit v celé školce dokonalý rozvrat.

Ten zvláštní tvor v růžové košili ukradl plyšáka a pak bez ohledu na to, kam šlape, jako tornádo běhal z jedné třídy do druhé, rukama odstrkoval a kopanci odrážel malé dělnice a trubce, kteří se mu připletli do cesty. Ubohá stvoření měla ještě křehké kosti, takže se stalo, že některé končetiny povolily; ubozí jedinci pak museli být utraceni, o čemž Diana neměla nejmenší tušení.

Když viděla ty tvorečky zblízka, došlo jí, že se nápadně liší od ní i od ostatních dětí, které dosud znala. Měli ploché tváře, takřka bez nosu, s nevelkýma ušima, bez vlasů a s velkýma očima. Nohy měli krátké, tak krátké, že v těch nedlouhých košilkách působili až směšně, bezmocní jako hlemýždi. Ruce jim trčely z poloprázdných rukávů jako větve. A ústa? Namísto úst našpulené zobáky s masitými rty, připomínajícími rudé červy, svírající se do pitvorných šklebů a odhalující prázdné bezzubé dutiny a vydávající nesrozumitelné skřeky.

Konečně se Diana zbavila těch odporných dotěrných tvorů, kteří kdoví proč tvořili nepravidelné shluky. Další dveře, které se před ní neotevřely, a proto je rozrazila silou a rychlým pohybem, ji opět přivedly na chodbu. A bratrosestry, když viděly, jak snadno dokáže ta malá bytůstka násilím otevřít dveře, které považovaly za bezpečnou hranici, jíž žádná z larev nedokáže nikdy projít, trochu zapochybovaly o zabezpečení systému.

Prchala skoro prázdnou chodbou, jen tu a tam zahlédla tajemnou zakuklenou postavu, ale žádná z nich o ni neprojevovala zájem. Když dospěla skoro ke konci chodby a chystala se odbočit vlevo, lehce se ohlédla. Tam, v dáli za sebou, spatřila řítícího se přikrčeného skřeta, toho netvora, který ji stále pronásledoval.

Odbočila. Jen náhodou se vydala tímto směrem a byla to chyba. Po padesáti metrech, které překonala v potemnělé chodbě, se jí postavily do cesty zavřené dveře. Chtěla si je otevřít násilím, ale pevná překážka tentokrát nepovolila.

Slyšela zuřivé funění, už už tušila za sebou tu zkřivenou tvář netvora. Vrátit se nemohla, odbočit nebylo kam. Pozvedla svého Mulišáka a poprosila dveře, aby se otevřely.

Stal se zázrak.

Těžká křídla dveří se hladce odsunula do stran, jen natolik, aby její útlé tělíčko mohlo proklouznout. Vzápětí dveře zase zaklaply.

To, co v nich spatřila, ji naplnilo děsem. Ve výši jejích očí se mezi sevřenými křídly dveří zmítala končetina, svírající mezi prsty injekční stříkačku.

Neskutečný řev, nepřipomínající nic lidského, pronikal spárou dveří a prsty, dlouhé a ostré, postupně červenaly, jak mokvaly vytékající krví, pozvolna ochabovaly, stříkačka dopadla na podlahu a kutálela se k Dianiným nohám, a pak i ruka povadla a zůstala bezmocně viset.

Netrvalo to déle než dvě tři vteřiny, pak si Diana uvědomila, že pro tuto chvíli se snad pronásledovatele zbavila, ale nebezpečí ještě není zažehnáno.

A vyběhla. Nedostala se daleko.

Po deseti krocích se zarazila. Stály tu v řadě, osvětlené promodralým svitem, jiné bytosti. Byly to zvětšeniny těch podivných dětí, se kterými se utkala před chvílí. Otáčely za ní ploché tváře s velkýma očima a vyšpulenými zobáky. Bála se jich, ale vedla kolem nich jediná úniková cesta.

Diana nemohla vědět, že to jsou primitivní dělnice určené k čisticím pracím, které čekají u dopravního systému. Nevěděla, že jsou zcela neškodné.

Spatřila však, že co chvíli se před nimi otvírá ve stěně osvětlený otvor a jedna po druhé v něm mizí.

Výtah. Diana má za to, že je to stejný výtah, jakým ji sem před chvílí přivezla Natala. Snad ty osoby nebudou tak zlé jako skřet, který teď zuří za dveřmi. Co když je dokáže otevřít? Když to dokázala ona, proč ne on?

Když se opět otevřely další dveře, sebrala Diana veškerou odvahu a vyrazila. Odstrčila dělnici, která se chystala nastoupit do kabinky. Ta se zapotácela, ztratila rovnováhu a musela se přidržet stěny.

Diana pronikla do kabinky, doslova se prosmýkla vedle jejích nohou.

„První!“ vykřikla to známé slovo, které dokázalo před chvílí uvést výtah do pohybu.

Snad to zapůsobilo, snad se dveře zasunuly automaticky a kabinka se dala do pohybu.

Unášela Dianu pryč z líhně, kamsi do neznámých hlubin plástve.

Nemohla vědět, že původní cíl kabinky, kterým byly obytné buňky dělnic, se působením čipu, jenž řídil činnost Mulišáka, a jejím povelem změnil.

Cíl se tak stal nedefinovatelným, přesně podle záměru neznámého programátora. Ten tak ale učinil s chladným rozmyslem.

✳ ✳ ✳

Diana neměla ani ponětí o tom, že se ocitla v dopravním systému plástve. Vzhledem k naprosté neschopnosti trubců trefit z jednoho místa na druhé byl tento problém vyřešen individuálními kabinkami pro jednu osobu, které dokázaly někdy v krátkém, někdy v delším čase, dopravit člověka či jinou osobu tam, kam chtěl, kam potřeboval nebo kam musel. Původní primitivní systémy vedoucí kabinky soustavou řetězů postupně nahrazovaly kluznými šachtami a tunely, kde kabinka neměla přímý kontakt s vodicími mechanismy, a k cíli ji vedl jen program a magnetické polštáře. S kabinkami se tak pohybovalo silné magnetické pole, které ji mnohdy obklopovalo z několika stran a často znemožnilo komunikaci dopravované osoby s okolním světem.

Kdyby Diana zůstala v plástvi A24, patrně by docestovala jen do sběrné sekce, kde se shromažďovali jedinci bez identifikační karty, tedy karnetu. Trubci měli vybudovaný reflex, jehož pomocí si tuto kartu hlídali jako oko v hlavě. Ve spánku ji svírali v ruce, během očisty ji drželi mezi zuby, během dopravy a při práci ji měli zasunutou ve speciálně upravené kapsičce svého syntetikové oděvu. Systém to byl krajně nespolehlivý. Často se stávalo, že trubec svou kartu ztratil nebo znehodnotil, mnohdy pak zůstal uvězněn ve své komůrce, protože když neexistoval jeho karnet, neexistoval ani on, a někdy ho našli až po několika letech při pravidelných revizích. V komůrkách, které s touto oblastí sousedily, byl cítit strašlivý zápach, ale trubci si neuměli stěžovat. Horší byly infekce, které často zdánlivě bez důvodu propukaly na nejrůznějších místech plástve a jejichž původcem byla zapomenutá mrtvá těla.

Diana neměla karnet, proto neměla kabinka na její slova vůbec reagovat. Přesto se dopravní kontejner dal do pohybu. Kdyby Diana věděla, jak dopravní systém plástve funguje, dost by se tomu divila. Protože Diana cíl nijak neupřesnila, ironií osudu si Mocný Dijon nemohl instrukci „První“ vyložit jinak než jako první sektor, a cesta k němu měřila víc než sto kilometrů jižním směrem, a navíc se nacházel o několik set podlaží níž. Líheň byla umístěna v centrální oblasti plástve, představovala ohromný kulový blok izolovaný od výrobní sféry. Od horních pater, tedy od obytné sféry určené pro vyvolené, ji dělilo šedesát pater. Ode dna plástve víc než pět set. A právě na dno plástve kabinka Dianu vezla.

První sektor jako historicky nejstarší oblast plástve se už prakticky nevyužíval. Ve skutečnosti již takřka splynul s historickou sférou. Nikdo tam nejezdil a nikdo tam nežil. Tato místa, kdysi určená pro život vyvolených, se nyní stala zapomenutou oblastí, podobně jako mnohé jiné oblasti v nižších sférách.

O tom však Diana nic nevěděla. Měla za to, že ji kabinka brzy vyklopí v jiném podlaží, považovala ji totiž za výtah. Velmi se divila, když se tak nestalo.

✳ ✳ ✳

Dveře se konečně otevřely. To, co z nich vypadlo, se jen vzdáleně podobalo člověku. Byla to hromádka zmítajících se šlach a svalů, která z místa, kde se dala očekávat ústa, vydávala nepříčetný řev.

Byla to však jen maska.

Panger si dobře uvědomoval, co se děje. Naletěl a v jednu chvíli skutečně propadl panice. Neodvážil se podívat se tam, kde se teď povalovala jeho ruka, odříznutá jako skalpelem. Zcela pragmaticky usoudil, že když mu osud odebral ruku, tak ji prostě nemá potřebovat. Naštěstí přišel právě o tu končetinu, kterou měl od narození chromou, a nemohl ji tak používat běžným způsobem.

Musel se ale vzpamatovat, hlavně musel nějak zacelit ránu, aby mu z těla neunikala další krev. Tu nemá kde doplňovat, pokud mu nemá ta malá svině utéct daleko.

Škoda anestetika, říkal si, mohl tak v případě potřeby potlačit i vlastní bolest, ale anestetikum vyteklo na podlahu a smísilo se s jeho krví.

Všechny bratrosestry utekly a zůstaly tu jen dělnice, imunní vůči všemu, co se jich netýkalo.

Uplynulo deset vteřin; než se objevili záchranní safeti, ustal řev, který Panger vydával, jeho tělo se vztyčilo do výšky, jakou mu jeho deformace umožňovaly, a pak opět vyrazil po čerstvé stopě.

V cestě mu stála dělnice; smetl ji máchnutím ruky a skočil do další volné kabinky.

„Za ní!“ vykřikl.

Napadla ho přitom zajímavá myšlenka. Nechápal, proč zde dělnice nastupují úzkým koridorem po jedné, kdyby se najednou přistavilo a otevřelo pět kabinek, bylo by odbavení mnohem rychlejší. Pak ale tuto myšlenku zavrhl. Nesouvisela s úkolem.

Stěna kabinky se zasunula, kabinka zmizela v systému a na jejím místě se otevřely další dveře.

Dělnice, na kterou přišla řada, se vydala za odpočinkem. Kromě tratoliště krve a zmrzačené ruky už nic nenasvědčovalo tomu, co se tady před chvílí odehrálo. Ostatně i ten nepořádek brzy zlikvidovali safeti.

K uším lékaře Salaha ani vedoucího organizátora Yandyse se žádná informace o incidentu nedostala.

✳ ✳ ✳

„Kam zase jdeme?“ prskal Lanho. „Víš, že nám to Osoblah zakázal.“

„Jestli se bojíš, tak se vrať, ty srabe,“ odsekl Deuk. Od toho dne, co odešel Astor, to s ním šlo s kopce. Byl nevrlý, popudlivý, roztěkaný, urážlivý. Jedině díky své fyzické převaze se stal namísto Astora vůdcem skupiny on, ale občas si mnozí vůči němu dovolili mnohem víc než za starých časů. Vrcholem bylo, když mu Palis připomněl, co vlastně způsobil. Do očí mu řekl, že s Astorem se dalo vyjít mnohem lépe.

Palis pak měl víc než týden modřiny na tváři a nalomené žebro, ale ani Deuk z toho souboje nevyšel bez úrazu. Přišel o jeden z předních zubů, takže teď šišlal.

„Osoblah řekl, že toho, kdo se tam vydá, vlastnoručně zabije.“

„Nezabije, když mu přineseme nějaký hodnotný dárek. Nebo dokonce otroka.“

„Nech ho, ať jde,“ prohodil ironicky Palis. „Osoblah ho přizabije a pak si zvolíme jiného vůdce.“

Logické bylo, že si v této roli představoval sebe. Zatím, pokud šlo o sílu, na Deuka nestačil, ale v mnohém ho předčil, pokud šlo o inteligenci. Raději se ale před ním moc nevytahoval.

Osoblah nechal zbudovat malý zámor, aby se chlapci k rampě nedostali, ale Deuk si věděl rady. V systému chodeb okolo rampy se vyznal lépe než kdokoli jiný.

Rampa zářila matným přísvitem. Shora z plástve sálal hutný žár, jako fén omýval chlapcům tváře. Na někoho to teplo působilo příjemně, jiným způsobovalo nevolnost. Nikdo se však neodvažoval dát najevo nějakou slabost.

Dopravní systém plástve byl v provozu.

„Tak teď se ukaž,“ popíchl vedoucího skupiny Lanho. Deuk pochopil velmi dobře, oč jde. Ani Astor nedokázal otvírat kabinky za provozu, chlapci vždy počkali, až se systém zastaví.

„Myslíš, že to nedokážu?“ vytahoval se Deuk, ale byla v něm malá dušička. Už se chystal, že to odloží, ale pak zachytil posměšné pohledy v očích všech šesti členů skupinky. Věděl, že nesmí zaváhat, jinak se znemožní.

Pokud však kabinku neotevře, znemožní se rovněž. Chytil se do vlastní pasti.

„Tak se dívejte, vy leklí macaráti,“ řekl a vydal se k místu, kde se kabinky vynořovaly z tunelu. Řetězec se pohyboval rychlostí chůze, asi dva metry za sekundu. Deuk měl tedy jen několik sekund na to, aby kabinku otevřel a vytáhnul ven to, co v ní najde.

Nechal projet několik kabinek. Ještě tak vědět, co která obsahuje, říkal si. Neexistovalo skoro nic, co by mu naznačilo, co je obsahem kabinky. Bylo to však prosté – Deuk neuměl, stejně jako všichni ostatní, číst. A přitom dělníci popisovali nákladní kabinky velkými znaky, takže každý věděl, o jaký náklad jde; u osobních kabinek to nebylo nutné. Jenže zase nákladní kabinky nebyly popsané všechny.

Chlapci vnímali znaky jako zvláštní ornamenty a nikdo z nich si nedokázal dát dohromady vzhled písmen s obsahem kabinky.

První pokus se Deukovi nevydařil. Vytáhl se sice hbitě nahoru, zachytil se horní hrany kabinky a šátral po tlačítku – cítil pod rukou mastnou vrstvu prachu prosáklého olejem –, ale žádné tlačítko nenasahal.

Seskočil včas, aby ho kabinka nevsála do dalšího tunelu.

Ostatní v klidu přihlíželi a těšili se na to, jak se to Deukovi nepodaří.

Deuk naskočil podruhé a stalo se, že měl štěstí. Sám nevěděl, jestli nějaké tlačítko stiskl, nebo ne, ale čelní stěna kabinky se otevřela tak prudce, že to sám neočekával, a protože se o ni opíral nohama, spadl na podlahu a udělal kotrmelec. Za ním vypadlo z kabinky něco zvláštního.

Palis ten předmět pohotově vytáhl ven, aby se jim nestalo to, co minule, kdy balík neznámého obsahu zablokoval kabinku při vstupu do tunelu. Tehdy se řetězy napnuly a naštěstí balík povolil a nepochopitelné součástky se vykutálely ven i do kabinky. Kondenzátory se skutečně k ničemu nehodily.

Nyní všichni udiveně zírali na to, co Palis vytáhl z kabinky. Bylo to malé, zjevně mrtvé děvčátko, oblečené v krátké bílé košili. Jeho ruce křečovitě svíraly v náručí malého plyšáka.

2. Rada plástve

Rada plástve A30 Ventoux se sešla v řádném termínu.

Na programu byly dva body – zpráva o výsledcích hospodaření za uplynulé období a naléhavé řešení neúnosné situace v dopravním systému.

Hlavní referát měl přednést Andegor, jehož tým dlouhé týdny zkoumal situaci v přízemních podlažích výrobní sféry a dospěl prý k překvapivým závěrům. Současně se mělo diskutovat o návrzích na řešení tohoto problému.

Problém však vyvstal jinde. Andegor se na schůzi nedostavil a jen málokdo věděl, kde je. Přítomným se dostalo jen nejistého ujištění, že Alge Andegor je zaneprázdněn a že požádal o zrušení členství v radě. Hlasování o této záležitosti se ale odkládá.

O slovo požádal plukovník Clark. Voják. Jeden z členů představenstva plástve, de facto ministr pro záležitosti vnějších vztahů.

„Možná vám teď řeknu něco jiného, než by oznámil dočasně nepřítomný ctihodný Andegor ve svém projevu,“ spustil plukovník Clark svůj projev. Nečetl jej sice z papíru, ale měl složku pohotově. Pro všechny případy.

Byl to dobře stavěný muž s mohutnými svaly. Cestování kabinkami uvnitř plástve pro něj muselo být utrpením, takže jako jeden z mála prosazoval pro tyto účely velké výtahy pro několik desítek osob. Za řečnický pult vystoupil oblečený v uniformě s červenými lampasy a nablýskanými výložkami se čtyřmi hvězdičkami. Jeho hruď se dmula pýchou nad stužkami od přinejmenším desítky řádů, které však nemohl získat v žádné bitvě; plástev A30 Ventoux v poslední době žádné bitvy nevedla.

Teď předkládal ostatním skutečnosti, které mohly být až překvapující.

„Ctihodný Andegor by tady jistě vytáhl statistické tabulky a objasnil by vám, jak dobře si naše plástev vede. Obávám se, že dobře si vedou jen účty některých lidí, ale proto tady nejsem. Dno plástve je tím pravým problémem, který potřebujeme řešit,“ začal a šel přímo k věci.

Někteří členové rady dali najevo znechucení, jiní se rozhodli, že budou zasedání rušit. Plukovník Clark zvýšil hlas.

„Až vám ukážu čísla, ctihodní pánové, možná, že budete věnovat mému projevu větší pozornost.“

Před plénem se střídaly tabulky a hlavně grafy, které dokazovaly, že deset procent produkce plástve se nenávratně ztrácí.

„Jistě, páni podnikatelé, některé ztráty pokryjí pojistky a jiné zase hradíme z rozpočtu plástve, ale jak dlouho tento neudržitelný stav může vydržet?

Skutečností je, že dno plástve v současnosti obývá asi 100 000 lidí. Je to samozřejmě odhad, tady nikdo nemůže provádět přesné sčítání, ale vyplývá to z hlášení jedinců, kteří se odtamtud vrátili, a z obrazů průzkumných sond.

Co je to za lidi, kde se vzali? Říkáme jim vyloučení. Jsou to lidé, kteří se dobrovolně rozhodli, že budou žít právě tam, kde je jen tma, vlhko a chladno. Rekrutují se jak z řad vyvolených, tak i z řad organizátorů. Jsou to lidé, kterým se plástev znechutila. Ano, nebojme se tohoto termínu. Náš pohodlný život, založený na práci mas otroků, se může někomu znechutit. Tak to je a nic s tím neuděláme. Jsou tam ale i lidé, které mocní této plástve, tedy my, do tohoto prostoru vyštvali. Teď už dole žije desátá nebo jedenáctá generace a z původních pár stovek neškodných lidí se stala nesmírná masa, která produkuje další a další potomky.

Nebudeme pátrat po příčinách, proč se tak stalo, teď nás zajímají důsledky. A ty nám ukázaly předložené tabulky. Tyto neproduktivní, parazitující vrstvy obyvatelstva budou během dalších deseti let odebírat dvacet procent produkce plástve, a za padesát let spotřebují celou polovinu.

Na tomto místě jsme se problémem už několikrát zabývali. Vždy jsme odsouhlasili jen polovičatá řešení. Teď nastal čas udělat rázný krok.“

Plukovník Clark se odmlčel. Napil se ze sklenice a pozoroval své posluchače. Někteří se nudili, ale jiní byli zaražení. Ještě nikdy jim nikdo nepodal problém k řešení tak syrovým způsobem. Obvykle za řečnickým pultem zněly diplomatické nic neříkající fráze, akutní problémy se zametaly pod koberec a jen málokdo se jich odvážil dotknout. A teď jim tady někdo předkládá myšlenku, že plástev je vlastně v rozkladu. A to proč? Kvůli pár desítkám zdivočelých pohrobků plástve.

Plukovník viděl, že jeho slova nepadají na úrodnou půdu. Doufal však, že se najde aspoň někdo, komu osud plástve není lhostejný. Odložil sklenici i papíry a pokračoval nyní zpaměti: „Všem našim snahám se vyloučení vlastně jen vysmívali, ozbrojené průzkumné jednotky, které jsme do prostoru vyslali, neměly šanci. Vyloučení se ve svém prostředí dokážou dokonale pohybovat, a ač mají jen primitivní zbraně, málokdy se stane, že se průzkumná jednotka vrátí.“

Plukovník se znovu odmlčel.

Radní Jankars vyskočil jako kuželka.

„Tak proč prostě neoddělíme dno plástve od obytné sféry?“

„Díky za věcný dotaz, ctihodný Jankarsi. Prostě proto, že to nejde. Je to dáno historickým vývojem plástve. Některá základní zařízení, zejména elektrárny a klimatizační systémy, zasahují do této oblasti, kromě toho většina hlavních komunikačních a zásobovacích tras vede pod výrobní sférou a je tedy v přímém kontaktu se dnem plástve.“

„Směšné, tak malý prostor musí jít snadno oddělit!“

„Musím oponovat,“ plukovník Clark byl rád za tu diskusi. „Dno plástve zaujímá přesně jednu třetinu objemu celé plástve. Někde dosahuje do výšky i sedmi až osmi set metrů – jak se postupně rušily výrobní závody, a tak se stalo, že tato část výrobní sféry zůstala po likvidaci technologického zařízení prázdná. A co víc, celé dno plástve je zastavěno historickou zástavbou, někdy se proto udává také pojem historická sféra. Neexistuje moc, která by ty lidi odtamtud vypudila.“

„A co horopěna?“

„Jistě, můžeme celý prostor neprodyšně zaplnit touto lehčenou hmotou. Ale máte někdo představu, jaké množství hmoty by se muselo vyrobit? Zkuste si někdo spočítat, kolik krychlových kilometrů to je. A navíc – kdybychom horopěnou ucpali vše, pak plástev zlikvidujeme ještě rychleji, než se to podaří vyloučeným. Zničili bychom přirozenou klimatizaci. My tady nahoře bychom se uvařili, pracující by se udusili.“

„Tak co tedy navrhujete?“

„Já nenavrhuji, já jednám. Už několik let buduji speciální jednotku, která bude na podmínky dna plástve dokonale adaptována. Budou to tisíce perfektně vycvičených mužů. Žádní tupí safeti nebo humanizovaní trubci. Tuto armádu sestavím z mladých mužů z řad vyloučených, tedy z těch, kteří dno plástve výborně znají.“

„Kde vezmete tolik vojáků? A když je dole už pochytáte, jak je budete motivovat, aby šli proti svým?“

„Tak předně, neverbujeme dospělé, ale chlapce ve věku osmi až deseti let. Během osmi let výcviku jim už dokážeme vštípit oddanost naší věci. A potom – máme ještě další prostředky. Dovolím si podotknout, že jsou zatím tajné.

Já teď potřebuji od rady jediné – poskytnout volnou ruku a prostředky tak, abychom problém vyloučených rychle a rázně vyřešili. Očekávám, že operace Deratizace začne do pěti let, rychleji adaptace mladých mužů proběhnout nemůže.

Ostatně, ty grafy, které jsem vám představil, jistě každou podobnou akci snadno obhájí.“

Za celou tu dobu se ovšem nikdo nezeptal, jaký osud čeká při této tvrdé odvetě vyloučené…

✳ ✳ ✳

Ale schůze rady plástve ještě nebyla u konce, ještě mělo nastat jedno vystoupení.

„Žádám o slovo. Právem naléhavosti.“

Všechny zraky se zabodly do tváře mladého muže, který kráčel dolů po schodech. Zwadovo srdce bušilo jako zvon, nastal ten rozhodující okamžik. Nedíval se do pléna, byl si však jist, že teď se členové rady jeden druhého ptají, kdo že to tak odvážně narušil dosud klidný průběh schůze. Než sestoupil po těch šedesáti stupních, doslova se modlil k Mocnému Dijonu, aby nikdo nepovstal a nezeptal se nahlas: „Znáte ho někdo?“

Nikdo se nezeptal…

„Co může být důležitější než osud plástve?“ zeptal se předseda rady, když Zwada dospěl dolů a postavil se za řečnický pult.

„Samotná existence plástve,“ řekl rozhodně.

V sále to zabzučelo, jako kdyby sem vlétl roj včel.

„Nerozumím,“ řekl nejistě předseda.

„Vše hned vysvětlím,“ řekl Zwada a vytušil, že to nejhorší, aspoň pro tuto chvíli, má za sebou. Shromáždění ho akceptovalo jako sobě rovného. Aby nebyla žádná pochybnost, začal tím, že se představil:

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Děti plástve - část druhá.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.