Oldřich Dudek

Známý spisovatel, scenárista a kreslíř několik tisícovek kreslených vtipů. Byl mimo jiné autorem seriálu Malých televizních kabaretů pro děti (Frkačky za kačku), který Československá televize vysílala téměř jedenáct let.

Tornádo

Kniha má zajímavý podtext: Čtení, když v televizi nic není. Jak autor prohlásil, tento podtext je upoutávkou i návodem pro televizní diváky, jak přežít před televizní obrazovkou nudné chvíle mezi televizními reklamami, které jsou s nevídanou brutalitou přerušovány televizními seriály a zábavnými pořady.

Tato televizní produkce pak ve svém souhrnu naplňuje dnes již památnou větu herce Jiřího Sováka: "Televize? To je, jako když se díváte z okna a nikdo nejde."

Obsah knihy tvoří sedm humoristických povídek, z nichž některým předcházela podoba televizních komedií, kde se zaskvěli takoví herci, jako Radoslav Brzobohatý, Zlata Adamovská, Martin Dejdar a řada dalších...

Oldřich Dudek

Tornádo

Čtení, když v televizi nic není

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Oldřich Dudek - heirs c/o DILIA, 2014

© JHuslík, 2014

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87808-70-2

Obsah

Tornádo

Roztoužená smrt

Lucerna aneb zelený Rudolf

Dějství prvé

Dějství druhé

Dějství třetí

Doslov

Policajt a kriminálník

Správný učitel nenosí meč

Eskymácké tango

Polibek

Tornádo

Někde v Bolívii

Řevnice u Prahy, stavební parcela č. 69/III.B.

Někde v USA

Řevnice u Prahy, stavební parcela c. 111/69

Někde ve Francii

Řevnice u Prahy, stavební parcela 69/III.B.

Někde v Německu

Řevnice u Prahy, stavební parcela 69/III.B.

Někde v nebi

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Roztoužená smrt

Ačkoliv se tento příběh odehrál v roce 1987, má platnost trvalou...

Pod jedním velkým českým kopcem, obrostlým hustými smrkovými lesy, se rozkládá starobylé město se čtyřbokým náměstím a kašnou uprostřed. Na vrcholku kopce stojí kamenná rozhledna, opodál pak svítí stříbřitou kupolí malá hvězdárna. Spojení mezi městem a vrcholem kopce zajišťuje klikatá silnice a přímočará sedačková lanovka.

Tenkrát byl pánem malé hvězdárny šedesátiletý profesor Antonín Prus, astronom zcela propadlý zkoumání vesmíru a jeho mechanizmů. Zcela odpoután od lidského hemžení tam dole pod kopcem, přes den spal a v noci chodil po hvězdách.

Jenomže i vědec je jenom člověk a to většinou člověk nepraktický. Vaření, praní, uklízení jsou proti vesmíru záležitosti sice nicotné, ale pro lidský život potřebné. Jelikož byl pan profesor od určité doby zapřisáhlým odpůrcem žen, obstarával praktický chod malé hvězdárny Kája Kačírek, osmnáctiletý, trochu mentálně zaostalý chlapec, který si tak touto prací v malé hvězdárně poctivě vydělával malý peníz. Na sklonku léta onoho roku 1987 slavil profesor Prus svůj velký den. Totiž noc. Tu krásnou, nádhernou noc se měla nad západním obzorem na okamžik objevit kometa, jejíž existenci profesor Prus vypočítal již před třiceti lety! A nyní nastala ta chvíle, kdy se měl s vesmírným poutníkem setkat...

Seděl u dalekohledu a vypadal v tuto slavnostní chvíli nevábně. Jeho oděv se skládal z tlustého vytahaného svetru a zmačkaných manšestrových kalhot. Na hlavě měl směšně naraženého kulicha s velkou bambulí, nohy vězely v teplých baňatých botách.

Právě když manipuloval hledáčkem dalekohledu, ozval se rázný mužský hlas, opakující rytmicky dvě slova: „Cukr-káva, cukr-káva, cukr-káva, cukr-káva!“

Profesor Prus se zarazil, ale jak se hlas přibližoval, mávl rukou a věnoval se své práci.

Dveře hvězdárny se otevřely a vojenským krokem vešel Kája Kačírek s velkým batohem na zádech. Chvíli pochodoval na místě a rytmicky opakoval: „Cukr-káva, cukr-káva, cukr-káva, cukr-káva!“ Pak rázně zastavil svůj pochod a zahlásil se: „Tak jsem tady, soudruhu majore!“

Profesor Prus, aniž by se otočil od dalekohledu, řekl: „To mě těší, ozdobo mého vědeckého pracoviště. Máš všechno?“ „Všechno,“ odpověděl Kája rázně. „Jenom jsem zapomněl koupit kafe.“

„Jak se to mohlo stát?“ řekl profesor Prus do dalekohledu. Kája si prohrábl své husté světlé kudrnaté vlasy. „Že jo?“ zasmál se. „A to si ještě celou cestu od lanovky do města říkám cukr-káva, cukr-káva, cukr-káva. To jako aby se mi lepší šlo, protože ten nákup je dneska těžkej jako bejk.“

„Ne ten nákup, ale ty sám jsi bejk,“ odpověděl vážným hlasem profesor Prus.

Kája se upřímně zasmál, vyvlékl se z tíhy batohu a poskočil jako cifrující šohaj.

„Víte, co je nového, pane profesore?“ vykřikl šťastným hlasem. „Jdu na vojnu. A ten pitomec Bartoníček všude říká, že mě na vojnu nevezmou, protože jsem pitomec. Tak, kdo je teda pitomec? Mě na vojnu vzali. Dneska mi poslali povolávací rozkaz. Mám se tam dostavit střízlivej. To jsem zvědavej, kdo jim co o mně nakukal, že mi píšou takový věci. Vždyť já přece vůbec nepiju.“

„Víš, co?“ řekl dobrotivě profesor Prus. „Vezmi nákup a jdi jásat do kuchyně. A můžeš mi uvařit čaj.“ Kája se postavil do pozoru a šťastně vykřikl: „Rozkaz, soudruhu generále!“

Popadl ze země batoh a plácl se do čela. „Já na tu vaši kometu zapomněl jako na to kafe,“ řekl upřímně. „Už je vidět?“ „Až ve dvě hodiny.“

„To budeme dneska ponocovat, co? Škoda, že jsem zapomněl koupit to kafe.“

Teď se profesor Prus od dalekohledu otočil, v kulichu naraženém do čela vypadal hrozivě a také hrozivě zavrčel: „Řekl jsem do kuchyně!“ Kája se chápavě usmál.

„Já už jdu, pane profesore,“ poskočil radostně. „Ale máme šampaňský. Ženský v krámě se mě ptaly, na co potřebujeme šampaňský, tak jsem jim řekl, že je to na oslavu toho, že jste objevil kometu.“ „Vážně? A co říkaly?“ „Že jste se dovedl narodit.“

Profesor Prus vzdychl a řekl hlasem řečníka v krematoriu: „Jdi pryč a nech mě v klidu zemřít.“ Kája zasalutoval a vykřikl: „Rozkaz, admirále!“ Popadl batoh s potravinami a zmizel do kuchyně.

Profesor Prus se věnoval dalekohledu, jehož prostřednictvím se měl setkat se svou kometou. Otevřenou kupolí hvězdárny zavanul chlad a odněkud ze smrkového lesa se ozvalo zavřeštění nějakého šíleného ptáka.

„Mně darovalo děvčátko prstýnek zlacený,“ začala zpívat kuchyň totálně falešným, vysokým hlasem. „A já jí za to růži dal, na důkaz lásky svý...“

Profesor Prus chvíli poslouchal ten neskutečný zpěv, pak vstal, otevřel dveře kuchyně a křikl: „Lehneš!“

Zpěv utichl, profesor Prus podmračeně zavřel dveře a usadil se k dalekohledu.

V hvězdárně byl chvíli klid. Pak se kuchyň rozezpívala tenounkým tichým hláskem, který se jako hádek plazil pode dveřmi: „...a já jí za to růži dal, na důkaz lásky svý, a já jí za to růži dal na důkaz lásky svý…“

Zpěv byl přerušen řinkotem skla.

Profesor Prus polekaně nadskočil na židli a zadíval se ke dveřím, vedoucím do kuchyně. Za dveřmi bylo vyčkávavé ticho. A do toho ticha se ozval tenounký hlásek Káji: „Šup sem, šup tam, nám už je to všechno jedno, šup sem, šup tam, nám už je to fuk!“

Dveře kuchyně se otevřely a do hvězdárny vešel Kája. Na hnědém, umělohmotném podnosu nesl nakrájený chléb, kelímek hořčice a příbory. Se stolováním si ti dva příliš hlavu nelámali a večeře většinou odbývali přímo ve hvězdárně, u malého, nízkého stolku bez ubrusu.

„Vohřejvám sekanou,“ řekl Kája významně a položil podnos na stolek.

Profesor Prus kývl hlavou. „Co to bylo za ránu?“ zeptal se.

„Upadla mně láhev piva.“

„Jedna?“

„Jedna,“ řekl Kája a culil se jak měsíček. „A jak padala, porazila ty druhý.“

Podíval se rozevřenou kupolí k obloze a otřásl se chladem. „Brr. Už začíná bejt k večeru pořádně zima, co?“ Profesor Prus vstal ze židle, došel ke Kájovi a píchl nadšeného mladíka prstem do žaludku. „Víš, co jsi?“ řekl. „Ty jsi pijavice mého života. Piješ mi krev, rozumíš? Kolikrát jsem ti říkal, že si nepřeju, abys mi tady řval jak orangutan?“ Kája radostně přitakal, zasalutoval a křikl: „Provedu!“ Odpochodoval do kuchyně.

Profesor Prus se posadil za nízký stolek, vzal do pravé ruky z podnosu nůž, levou rukou ukázal za Kájou a učinil pohyb, jakoby chtěl odcházejícímu nůž mrštit do zad. Po tomto nebezpečném pohybu položil nůž zpět na podnos.

„Udělám to až po večeři,“ zabručel pro sebe. „Jak někdo může mít takovou radost, že jde na vojnu? ... Vlastně on jo“

Do hvězdárny vstoupil Kája s láhví piva, cedníčkem na čaj a sklenicí. Láhev piva měla ulomené hrdlo. Předměty jemně poskládal před profesora Pruse a řekl poučným tónem: „To pivo si radši přeceďte. Jak má láhev uražený hrdlo, může tam bejt kousek skla. To se stalo našemu dědovi. Taky nějak špatně otevřel láhev piva, babička mu říkala, aby neprovokoval osud a přecedil si to, on, že ne a bum! Spolknul sklo, musel na operaci a babičce ještě vynadal. Od té doby pil jenom pivo točený. Jdu pro tu sekanou, gardový seržante!“ Profesor Prus se díval apaticky před sebe, čepelí nože ťukal do stolku a přitom ho napadla podivná myšlenka, zda by neměl československou lidovou armádu taktně upozornit, koho povolává do svých řad.

Kája vešel se dvěma talíři v rukách. Na talířích voněly dva velké plátky sekané, které vytvořily ve hvězdárně idylu rodinné večeře. Chvíli mlčky jedli.

„Náš táta vždycky říká, že sekaná je nejvýživnější jídlo na světě,“ ozval se do cinkotu příborů Kája. „A víte proč?“ Profesor Prus zavrtěl hlavou.

„Protože je v ní všechno!“

Když Kája viděl, že profesor nereaguje a žvýká sousto bez jakéhokoliv výrazu ve tváři, dodal kolegiálně: „Tak ve dvě, pane profesore?“ Profesor Prus lehce přikývl.

„To je stejně zajímavý, jak tu kometu dokážete předpovědět,“ nedal Kája pokoj. „To nechápu. Počasí dejme tomu, ale kometu?“

Profesor Prus přestal jíst a zadíval se na svého obdivovatele otcovským pohledem.

„To je prosté, Kájo. Jako mladý vědec jsem objevil periodickou kometu a vypočítal, že se na naší obloze objeví zase za třicet let. A to je právě dnes, ve dvě hodiny ráno. Mžikne nad obzorem a zase na třicet let zmizí.“ Kája přikyvoval hlavou, chutě pojídal sekanou a plnými ústy pokračoval ve svém obdivu: „Moje máma vždycky říká, jak se v tý obloze můžete vyznat. A já jí pokaždé říkám, že na to máme dalekohled.“ „To říkáš dobře.“

„Pane profesore, kolik je vám let?“ „Proč?“

„Ale jednou jsme se bavili o vás a teta se ptala kolik je vám let a proč tady nemáte nějakou ženskou. Že jste jako poustevník. A máma říkala, že vypadáte dobře.“ Profesor Prus dojedl, asketicky odložil příbor a řekl: „Jestli vypadám dobře, tak je to právě kvůli tomu, že tady nemám žádnou ženskou.“

Kája sklonil hlavu nad svůj talíř, zrudl a pak vyprskl smíchem.

„Čemu se směješ, mladý júne?“

Kája ale kuckal nad talířem a teprve po chvíli byl schopen odpovědět.

„Taky se mě Bartoníček ptal,“ nemohl stále ztišit smích, jestli třeba... no, jestli jako tady s váma nežiju. Jako, že my dva... jestli jako nejste úchylnej. Tak jsem se mu vysmál.“ „To jsi udělal dobře,“ pochválil profesor Prus svého neocenitelného pomocníka.

„Já stejně všem říkám, že kdybyste na mě šáhnul, tak vám urazím pracku!“

Po této větě se Kája nahrbil a vypadal jako pes, který si uvědomil, že něco provedl a teď se plazí ke svému pánovi po břiše. „No,“ řekl bodře profesor Prus. „Ty asi sám nejlíp víš, jak to mezi námi dvěma je.“

Kája s vyvalenýma očima rychle pokýval hlavou.

„A proč tedy nemáte ženskou?“ zeptal se.

„Milý hochu,“ řekl profesor Prus a nadýchl se k proslovu. Místo proslovu však vstal ze židle, došel k registratuře, odkud vzal velký arch bílého papíru a s tímto papírem se postavil před Káju. „Teď dávej velký pozor,“ řekl dvěma vyvaleným modrým očím. „Představ si, že tady, na tomto papíře, jsou všechny krásné ženy světa. Vidíš je? Okaté, nohaté, nahaté, podívej se, jak na tebe mrkají. Dovedeš si je představit?“ „Ano,“ řekl Kája lačně.

Profesor Prus ukázal rukou jako velekněz k rozevřené kupoli hvězdárny. „A támhle,“ nesl se do nekonečného prostoru jeho velebný hlas, „támhle je vesmír! Vesmír neomezený v čase a prostoru.“

Zmačkal papír do podoby papírové koule a upustil papírovou kouli na zem. Svěsil ruce a řekl tichým hlasem: „Vidíš? Vesmír trvá dál a kde jsou ony?“

Kája měl v očích výraz člověka, který se právě setkal s mimozemšťanem. Civěl na papírovou kouli u baňaté boty profesora Pruse a v očích měl nekonečný zmatek. Vědec se lehce dotkl botou papírové koule a řekl s povzdechem: „Jenže u tebe to je opačně. Ty bys tohle udělal s vesmírem pro jedinou holku.“

V kuchyni začala nervózně pískat čajová konvice. Kája vyskočil od stolku tak rasantně, že málem převrhl nedopitou sklenici piva.

„Počkej,“ řekl profesor Prus. „Jdu s tebou. Už tě jednou přece musím naučit dělat správný čaj.“ Interiér hvězdárny osiřel, ale nikoliv na dlouho. Dveře vedoucí do chodby se pomalu otevřely a na vědecké pracoviště váhavě vstoupila mladá, plavovlasá žena. Vzhledem k povaze či zaměření zdejšího vědeckého pracoviště působila jako zjevení. Plavovlasé zjevení mělo krátkou, bílou sukni, dlouhé nohy, nepřehlédnutelná prsa a ústa. Rozhlédla se po hvězdárně liščíma očima a řekla váhavým hlasem: „Dobrý večer...“

Pak zbystřila pozornost, protože z kuchyně zaslechla lidské hlasy.

„Dávej pozor! Málem jsi mě opařil!“

„Já myslel, že už tu ruku máte pryč, pane profesore.“ „Jak můžu tu ruku mít pryč, když v ní držím hrnek?“

„Rum, pane profesore?“ „Ne!“

Plavovláska se s nadějí zahleděla ke dveřím kuchyně. „Dobrý večer!“ zvýšila hlas.

„Stejně vám řeknu, pane profesore,“ promlouvala kuchyň zavřenými dveřmi. „Takovejch ženskejch a vy s nima bacíte o zem.“

„Utři ten stůl. Podívej se, jak je to tady zadělaný.“ „Zejtra vám vohřeju písecký párky. A pošlu vám z vojny pohled. Víte co říká můj strejda? Pinda, párek, to je dárek!“ „Tvůj strejda je znalec života.“

Dveře kuchyně se otevřely a do hvězdárny vešel profesor Prus s hrnkem horkého čaje.

„Pinda, párek, to je dárek,“ bručel.

„Dobrý večer,“ pozdravila plavovláska.

Profesor Prus zůstal stát a díval se překvapeně na dárek. „Dobrý večer,“ pozdravila znovu plavovláska a obdařila zaraženého astronoma úsměvem plným bílých zubů. „Nezlobte se, že jsem se k vám takto vkradla, ale jste tady nahoře jediné stavení... Několikrát jsem hlasitě pozdravila…“

„Ano,“ řekl profesor Prus vyčkávavě.

„Ocitla jsem se totiž ve zvláštní situaci. Ujela mi poslední lanovka a stmívá se.“

„Ano.“

„A já nevím, co mám dělat.“

Teď se profesor Prus konečně vzpamatoval.

„Jak to?“ řekl nechápavě. „Postavíte se pod lanovku a půjdete pořád z kopce rovnou dolů.“ „To v žádném případě.“ „Proč?“

„Protože za chvíli bude tma!“

Profesor Prus odložil hrnek s horkým čajem na stolek a stále nechápal problém.

„To je normální,“ řekl. „S večerem obvykle tma přichází.“ Plavovláska upřela své liščí oči na hrnek s čajem a řekla umíněně: „No a já tou tmou nepůjdu. Já se potmě bojím.“ „Když půjdete přímo pod lanovkou, tak jste dole ani ne za hodinku.“  „Ne!“

„A co tedy chcete dělat?“

Plavovláska pokrčila kolena v jakémsi novodobém pukrleti a řekla roztomile: „Kdybyste byl tak hodný a poradil mi.“  Ale já už vám radil. Přímo dolů, pořád pod lanovkou.“ „Ne!“

Profesor Prus překřížil ruce na prsou a na jeho čele pod naraženým kulichem se objevila hluboká vráska.

„Hm,“ zamyslel se. „Podívejte se, slečno, nebo mladá paní “

„Mladá paní,“ ozvala se rychle a sladce plavovláska.

„Tak tedy, mladá paní, my tady nejsme žádný útulek pro zatoulané manželky. Tohle je vědecké pracoviště. Co my teď tady s vámi?“

„Vás je tu víc?“ zeptala se s nadějí v hlase zatoulaná manželka.

„Dva.“

„Ten druhý je také vědec?“ „Ne. Ten druhý je trouba.“ „Třeba by mi poradil lépe?“

Profesor Prus měl dialogu s neznámou dost. Rozčileně popošel k dalekohledu a rozhodil rukama.

„Podívejte se, mladá paní, tady je vědecké pracoviště, kde se plní náročné vědecké úkoly...

„Pane profesore, já jí dám radši na chvíli na mrazík, co říkáte?“

Do hvězdárny vstoupil Kája s láhví šampaňského v ruce.

Větu dokončil v jakémsi překvapeném škytnutí a zcepeněl. „Dobrý večer,“ řekla Kájovi srdečně plavovláska. „Jmenuji se Alena Gráfová a ujela mi poslední lanovka. Bojím se jít potmě dolů, můžete mně poradit, co mám dělat?“ Kája doslova plavovlásku požíral očima a mlčel.

Mladá paní Alena Gráfová znejistěla. Láhev šampaňského v rukou kudrnatého blonďáčka ve spojitosti s chlapem v kulichu jí v mozku provedli erotický veletoč.

„Promiňte, jestli vám kazím mejdan,“ řekla a málem dodala - hoši.

Profesor Prus to postřehl, sarkasticky se usmál a promluvil hlasem vědce, který je zcela odpoután od lidského hemžení tam dole: „Paní Gráfová, zřejmě vás budu muset zasvětit do situace. Mám dnes takový zvláštní den...“ „To je náhoda, já taky,“ řekla rychle mladá paní Gráfová a vyloudila ve svém hezkém obličeji další líbezný úsměv.

„Jenomže, prostě řečeno, já vám do vašeho zvláštního dne nelezu.“

„Kdežto já vám ano.“ „Ano,“ bekl Kája.

Mladá paní Gráfová se překvapeně podívala na pomocnou sílu hvězdárny.

„On mluví?“ zeptala se profesora Pruse.

Vědec pokrčil rameny jako člověk, který už vyčerpal všechny rétorické možnosti.

„Paní Gráfová, když půjdete pořád pod lanovkou, jste za chvíli mezi lidmi. Horší by bylo, kdybyste musela jít směrem opačným, tedy sem, nahoru.“ „Vloni v zimě nám tady před dveřma zmrzla málem jedna babka!“ řekl Kája nadšeně. „Přijela až z Prahy a málem tady zmrzla. Nebo ten chlap jak utekl z kriminálu a policajti ho tady honili po lesích se psem. Byli i u nás a ptali se, jestli jsme ho neviděli. Tak jsme řekli, že neviděli.“ Profesor Prus se zatvářil jako choromyslný těsně před záchvatem.

„Cože?“ vyjekla mladá paní Gráfová.

„Cha, cha, cha,“ zasmál se konejšivě profesor Prus. „Byl to takový ubožáček. Vykradl si sám samoobsluhu, aby zakryl manko, oni ho zavřeli a on jim utekl, aby si ještě víc přitížil. Chvíli se tady v lesích schovával jako poustevníček Tento výklad musel Kája nutně opravit: „Jo, ubožáček!“ řekl důležitě. „Naše máma povídala, že tu prodavačku stejně uškrtil on.“

„Jakou prodavačku?“ vyjevila se mladá paní Gráfová.

„Tu, jak ji ráno našli v tý prodejně. Byla normálně uškrcená.“ „To je dobrý. To je výborný! To si vážně myslíte, že teď, večer, půjdu sama dolů mezi lesama? Mezi vrahounama?“ Mladá paní Gráfová nebyla k utišení a přirozená ženská hysterie její krev proměňovala v burčák.

Profesor Prus luskl prsty.

„Když pan Bell vynalezl telefon, určitě přitom myslel na mě!“ řekl radostně.

Svižně přiskočil k telefonu, zvedl sluchátko a při vytáčení čísla hovořil v náhlé euforii: „Není totiž nic jednoduššího než zavolat dolů panu Kantorkovi, který obsluhuje lanovku. Navíc je pan Kantorek co? Navíc je pan Kantorek ochotný člověk.“

Kája se přitočil k mladé paní Gráfové a zašeptal: „Ta uškrcená prodavačka byla z vedlejší vesnice. A byla to mámina vzdálená sestřenice.“

„To vám závidím,“ dostalo se Kájovi nerudné odpovědi. „Dobrý večer!“ vyletěl k rozevřené kopuli hvězdárny eurofický hlas. „Tady je profesor Prus. To je paní Kantorková? Dobrý večer, paní Kantorková. Prosím vás, je pan Kantorek doma? ... V hospodě? ... Ano... ano... ano... žádnou radost... ale to snad... jen dřinu... ano... tak paní Kant... ano... ne... to nikdo nedocení... ano, ano, ano, paní Kant... ano... proč? Nám tady zůstala jedna zatoulaná turistka... ano... ano... jízdní řád... jistě, hodinky... taky jen člověk... ano, uhonili... vám taky dobrou noc.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tornádo.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.