Francis Scott Fitzgerald

Francis Scott Key Fitzgerald, většinou psaný F. Scott Fitzgerald (24. září 1896 St. Paul, Minnesota, USA – 21. prosince 1940, Hollywood, California) byl americký spisovatel a scenárista, často označovaný za autora tzv. jazzového věku.

Dnes je celosvětově považován za jednoho z nejlepších amerických spisovatelů 20. století. Byl také jedním z nejvýraznějších představitelů ztracené generace.

Jeho díla byla mnohokrát zfilmována. Fitzgeraldův život byl roku 1959 vykreslen v dramatu Beloved Infidel.

Pocházel z rodiny irských přistěhovalců, což se promítlo i do jeho tvorby. Studoval v New Jersey a Princetonu. Brzy po studiích se stal mluvčím mladé generace proti pokrytectví dospělých.

Oženil se s Zeldou Sayrovou (později trpěla schizofrenií), která byla minimálně výstřední a se kterou vedl velice zajímavý život. Protože jeho život stál výrazně více než vydělal, začal psát krátké příspěvky do Saturday Evening Post. V roce 1937 pro velké zadlužení nejen u přátel, ale i u nervového sanatoria, přijal Fitzgerald práci hollywoodského scenáristy.

Takový pěkný pár

Výbor z autorovy povídkové tvorby sleduje nit Fitzgeraldova života a dokresluje tak autorovu osobnost i způsob jeho tvorby. Příběhy jsou situovány do Evropy bujných 20. let, po nichž následuje rozčarování a pád do tíživé hospodářské krize. Mnohé z povídek jsou silně autobiografické.

Francis Scott Fitzgerald

Takový pěkný pár

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Vlasta Dvořáčková - heirs c/o DILIA, 2014

© JHuslík, 2014

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87808-71-9

Obsah

Takový pěkný pár

Sběratelé průšvihů

Večer na výstavišti

Náfuka

Myslí si, že je báječný

Polapený Stín

Stadión

První úlovek

Berenika stříhá vlasy

Ledový palác

Ta poslední kráska Jihu

Kdo nešetří, ten má za tři

Hotelové dítě

Plavci

Jakobův žebřík

Magnetismus

Dětské odpoledne

Kde dělají domky pro panenky

Bouřlivá plavba

Nový život

Rodina ve vichřici

Ztracené desetiletí

Obchodník Finnegan

Pár cvoků

Takový pěkný pár

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Sběratelé průšvihů

I

Bylo horké květnové odpoledne a paní Bucknerová si pomyslila, že když dá chlapcům džbán ovocné limonády, nebudou se snad už přecpávat zmrzlinou v dragstóru. Patřila ke generaci teď už vymírající, kterou měl zasáhnout velký zvrat v americkém rodinném životě; tenkrát ale — neboť tento příběh se odehrál před více než dvaceti lety — ještě věřila, že vztah jejích dětí k ní je přesně stejný, jako býval její vztah k rodičům.

Některé generace mají blízko k těm, které následují po nich, mezi jinými však zeje propast, bezedná a nepřeklenutelná. Když teď paní Bucknerová, žena velice řádná, dáma ze společnosti ve velkém středozápadním městě, nesla džbán s ovocnou limonádou přes prostrannou zahradu, musela vlastně překonat rozdíl celého století. Její způsob uvažování by pochopila její babička, ale to, co se odehrávalo v místnosti nad stájí, by nepochopila ani jedna, ani druhá. Tam, kde kdysi přespával kočí, seděl teď její syn s kamarádem a nepočínali si normálně, spíš by se dalo říci, že experimentují na půdě dosud neprobádané. Konali první pokusné kombinace s myšlenkami a materiály, které měli k dispozici — s myšlenkami, jež se v budoucnu měly teprve zformulovat, potom ohromovat a posléze dost zevšednět. Ve chvíli, kdy na ně paní Bucknerová zavolala, seděli s odzbrojujícím klidem na dosud nevysezených vejcích první poloviny dvacátého století.

Riply Buckner slezl po žebříku a vzal od matky limonádu. Basil Duke Lee se roztržitě podíval dolů, cože se to děje a zavolal: „Mockrát děkuju, paní Bucknerová.“

„Není vám tam nahoře moc horko?“

„Ne, paní Bucknerová. Je tady prima.“

Bylo tam k zadušení, ale chlapci vedro málem ani nevnímali a každý vypil dvě vysoké sklenice limonády, aniž si vůbec uvědomili, že mají žízeň. Potom ze skrýše pod odříznutými padacími dvířky vytáhli zápisník vázaný v červené kožence, kterému už delší dobu věnovali značnou pozornost. Na první straně, pokud jste odhalili tajemství citrónového inkoustu, se skvěl nápis: „KNIHA PRŮŠVIHŮ, sepsal Riply Buckner ml. a Basil D. Lee, sběratelé průšvihů.“

Do zápisníku zaznamenávali chlapci všecky neřesti a přestupky svých spoluobčanů, které jim pronikly k sluchu. Některých těch chybných kroků se dopustili mužové už prošedivělí a byly to historky, jež se ve městě tradovaly a do zápisníku se dostaly zásluhou indiskrétních výprav do minulosti při rodinných obědech. Další zachycovaly vzrušující hříchy jejich vrstevníků, chlapců a dívek, ať už to byly hříchy ověřené nebo se o nich jen šuškalo. Dospělí by si některé tyto záznamy přečetli se zmatkem, jiné se zlostí, ale nad třemi či čtyřmi z nich by rodiče provinilců zachvátila hrůza a zoufalství.

Jedním z nejmírnějších přečinů, u něhož Basil i Riply váhali, jestli ho vůbec mají do knihy zanést, třebaže jimi loni značně otřásl, zněl: „Elwood Leaming navštívil třikrát nebo čtyřikrát varieté v Staru.“

Další, a pro svou ojedinělost snad jejich nejoblíbenější zápis uváděl, že „H. P. Cramner se na Východě dopustil nějaké krádeže, za kterou se mohl dostat do vezení, a proto musel odjet sem“. H. P. Cramner dnes patřil mezi nejstarší a „nejmohovitějsí“ občany města.

Jedinou vadou zápisníku bylo, že se z něho mohli těšit pouze s pomocí své fantazie, protože neviditelný inkoust musel uchovávat svěřené tajemství až do dne, kdy se stránky podrží těsně nad ohněm a záznamy bude možno přečíst. Když chtěli určit, které stránky jsou už popsané, museli je bedlivě zkoumat. Dost závažné obvinění proti jisté dvojici se zakládalo na chmurném faktu, že paní R. B. Caryová má souchotiny a jejího syna Waltra Caryho že vyloučili ze školy. Cílem všeho však nebylo vydírání. Přestupky byly zaznamenávány pro případ, že by jejich smutní hrdinové Basilovi a Riplymu „něco provedli“. Vlastnictví knihy dávalo chlapcům pocit moci. Basil například jaktěživ nezjistil, že by ho pan H. P. Cramner sebemíň ohrožoval, ale kdyby snad někdy jenom naznačil, že chce proti němu něco podniknout, měl Basil po ruce záznam z jeho minulosti.

Je však nutno poctivě přiznat, že na tomto místě zápisník ztrácí pro náš příběh význam. Za pár let ho pod padacími dvířky objevil domovník, a když zjistil, že je nepopsaný, daroval ho své dcerce, a tak zločiny Elwooda Leaminga i H. P. Cramnera jednou provždy zmizely pod krasopisně opsaným Lincolnovým Gettysburským projevem.

Tahle kniha, to byl Basilův nápad. Měl bujnější fantazii a v mnoha směrech Riplyho převyšoval. Bylo mu čtrnáct, měl jasné, zářivé oči, hnědé vlasy a zatím ještě menší postavu, ve Škole byl bystrý, ale líný. Jeho oblíbeným románovým hrdinou byl Arsène Lupin, lupič džentlmen, romantický rek čerstvě importovaný z Evropy a převelice obdivovaný v prvních nezáživných desetiletích našeho století.

Riply Buckner, rovněž v krátkých kalhotách jako jeho přítel, vnášel do dvojspolku udivující praktičnost. Jeho mysl Číhala na Basilovy nápady jako naprosto přesná spoušť a žádný výplod fantazie nebyl dost fantastický pro Riplyho pohotové: „Jde se na to!“ Protože třetí školní baseballové mužstvo, kde hráli jako nahazovač a chytač, se po neúspěšné dubnové sezóně rozpadlo, trávili celá odpoledne tím, že se snažili objevit takový životní styl, v němž by mohli vybít tajemnou energii, jež v nich kypěla. Ve skrýši pod padacími dvířky měli pár klobouků „klopáků“, několik barevných kapesníků, hrací kostky, jedna neúplná pouta, provazový žebřík, uháčkovaný z tenkých špagátků, kdyby snad museli prchat vikýřem na ulici, a krabici na líčidla se dvěma starými divadelními parukami a falešnými vlasy různých barev — to vše se mohlo hodit, až se jednou rozhodnou něco tajně podniknout.

Když dopili limonádu, zapálili si cigaretu a začali debatovat o různých věcech — o problematice zločinnosti, profesionálním baseballu, sexu i místní akciové společnosti. Jejich debatu přerušil zvuk kroků a povědomé hlasy v přilehlé uličce.

Zapátrali z okýnka. Byly to hlasy Margarety Torrenceové, Imogeny Bisselové a Connie Davisové, které právě přecházely z Imogeniny zahrady do Conniiny zahrady na konci ulice. Mladým dámám v uvedeném pořadí bylo třináct, dvanáct a třináct let a domnívaly se, že je nikdo nevidí, protože jak šly, dost odvážně kohosi parodovaly, tlumeně se chichotaly a nakonec zvučně zahlaholily: „Ó má dra-hááá Klemen- -tááájn!“

Basil s Riplym se vyklonili z okýnka, ale sotva si uvědomili, že mají na sobě jenom nátělníky, bleskurychle se stáhli dovnitř.

„My jsme vás slyšeli!“ vykřikli dvojhlasně.

Děvčata se zastavila a rozesmála se. Margareta Torrenceová nápadně žvýkala žvýkačku, a ne snad náhodou, ale zcela záměrně. Basil okamžitě pochopil.

„Kde?“ zeptal se.

„U Imogeny.“

Kouřily, kradly paní Bisselově cigarety. Oba chlapce zaujala a vzrušila ta okázalá ležérnost tří grácií, a tak pokračovali v konverzaci. Connie Davisová byla Riplyho dívkou v školních tanečních, Margareta Torrenceová hrála ještě nedávno významnou úlohu v Basilově životě a Imogena Bisselová se právě vrátila z ročního pobytu v Evropě. Za poslední měsíc Basil ani Riply po děvčatech ani nevzdechli, ale teď, znovu upoutáni, si uvědomili, že střed jejich světa se náhle posunul od tajného úkrytu k hloučku před domem.

„Vylezte sem nahoru,“navrhli.

„Pojďte radši ven! Na Whartonovic plácek.“

„Dobrá.“

Chlapci se jako blesk svezli dolů, a sotvaže hodili do úkrytu Knihu průšvihů i krabici s líčidly, nasedli na kola a už uháněli ulicí.

Ačkoli Whartonovým už dávno děti odrostly, jejich zahrada pořád ještě patřila mezi ta bohem předurčená místa, kde se odpoledne scházívá mládež. Měla mnoho výhod. Byla prostranná a propojená s oběma sousedními, dalo se sem vjet na kolečkových bruslích i na kolech rovnou z ulice. Byla tu stará prkenná houpačka a také závěsná houpačka i kruhy, ale zahrada sloužila především jako místo schůzek, a to ještě dřív, než tam všecky ty atrakce dali; přitahovala mládež sama o sobě, měla to „cosi“, co mladé lidi nutí tlačit se v nepřehledné mačkanici na nepohodlných schůdkách, opouštět domy kamarádů a místo toho se scházet na obskurních pozemcích „lidí, které nikdo nezná“. Whartonovic plácek byl dlouho šťastným kompromisem: po celý den ležel v hlubokém stínu, ale pořád se nad ním vznášela jakási svěžest, pobíhali tu trpěliví psi a byly tu hnědé skvrny vydřené spoustou kol a nohou. Dole, asi tak sedmdesát metrů při úpatí příkrého srázu, bydleli v nuzných a špinavých barácích „irští zrzci“ — tu přezdívku asi zdědili, protože teď byli převážně skandinávského původu, a když jste měli po krk jiných zábav, stačilo párkrát křiknout a nahoře na svahu se hned objevila tlupa výrostků: s těmi jste se mohli utkat, pokud byl pro vás poměr sil příznivý, anebo jste pelášili domů, pokud tomu bylo jinak.

Teď v pět hodin, v tu vlahou a romantickou chvíli před večeří, chvíli, kterou překonává jenom mezivládí letního soumraku, jež po ní přichází — se tu už shromáždil hlouček mladých lidí. Basil a Riply bezcílně projížděli na kolech mezi stromy, občas se zastavili a položili někomu ruku na rameno, oči zastíněny dlaní před oslňujícím světlem podvečerního slunce, které je stejně jako mládí tak silné, že do něho Člověk nemůže hledět zpříma, ale pak jeho žár slábne a slábne, dokud úplně nezanikne.

Basil zamířil k Imogeně Bisselové a nonšalantně před ní balancoval na kole. Cosi v jeho tváři ji zřejmě upoutalo, protože k němu vzhlédla, zadívala se mu do očí a pomalu se usmála. Za pár let se z ní měla stát krasavice a hvězda mnoha tanečních večírků. Široce rozevřené hnědé oči, pěkně utvářená velká ústa a sytý rumenec na křehkých lícních kostech dodávaly teď jejímu obličejíku jakýsi skřítkovský výraz a popouzely každého, kdo chce, aby dítě vypadalo jen a jen jako dítě, Basilovi bylo na okamžik dopřáno nahlédnout do budoucna — a ihned ho naprosto okouzlila její svěží vitalita. Poprvé v životě si jasně uvědomoval, že dívka je něco naprosto odlišného, že ho však doplňuje, a zaplavila ho vlna horka i chladu, radosti protínající se s bolestí. Byl to vyhraněný pocit a Basil si ho byl plně vědom. Letní podvečer mu náhle splynul s Imogenou — vlahý vzduch, stinné živé ploty i květinové záhony, oranžové sluneční světlo, smích i hlasy, brnkání na klavír kdesi naproti — všecko to se i se svým půvabem soustředilo ve tváři Imogeny Bisselové, která tu seděla a s úsměvem k němu vzhlížela.

V prvním okamžiku to bylo na Basila trochu moc. Nechal ten pocit minout, neschopen prozkoumat ho dřív, než s ním bude moci být o samotě. Rychle objel zahradu kolem dokola, minul Imogenu, ale nepohlédl na ni. Když se po chvíli vrátil a zeptal se, jestli ji může doprovodit domů, už na ten okamžik zapomněla — pokud pro ni vůbec kdy existoval — a jeho návrh ji dost překvapil. Basil sesedl z kola, vedl je a tak kráčeli ulicí.

„Mohla bys dneska večer ven?“ zeptal se dychtivě. „Na Whartonovic plácku bude asi celá parta.“

„Musím se dovolit maminky.“

„Zatelefonuji ti. Nechce se mi tam, jestli nepřijdeš ty.“

„Pročpak?“ Znovu se na něho zadívala s povzbudivým úsměvem.

„Protože se mi nechce.“

„Ale proč se ti nechce?“

„Poslyš,“vyhrkl, „kdo z chlapců se ti líbí víc než já?“

„Nikdo. Nejvíc se mi líbíš ty a Hubert Blair.“

Basila ani nebodla žárlivost, když zaslechl jmenovat i Huberta Blaira. S tím se nedalo nic dělat, jen to filozoficky vzít na vědomí, tak jak to dělali i ostatní chlapci, když se snažili zapátrat v dívčích srdcích.

„Mně se ze všech nejvíc líbíš ty a jenom ty,“ řekl oblouzeně.

Tíha prorůžovělé oblohy nad hlavou byla k nesnesení, Plul vzduchem nevýslovně kouzelným, krev se mu vzdouvala žhavým přílivem a on ten horký proud spolu s celým svým životem obrátil k dívce vedle sebe.

Došli ke dveřím garáže u domu Bisselových.

„Nemůžeš k nám na chvilku, Basile?“

„Ne.“ Okamžitě si uvědomil, že se dopustil chyby, ale už se to nedalo napravit. Ten neuchopitelný okamžik pominul. Přesto stále ještě váhal.

„Chceš můj školní prsten?“

„Ano, jestli mi ho dáš.“

„Dám ti ho dneska večer.“ Hlas se mu trochu zachvěl, když dodal: „Totiž vyměním ho.“

„Za co?“

„Za něco.“

„Za co?“ Zrudla; věděla to.

„Ty víš, za co. Chceš?“

Imogena se neklidně rozhlédla. V tichu naplňujícím terasu, v tichu sladkém jako med Basil zatajil dech.

„Jsi hrozný,“zašeptala. „Možná... Ahoj.“

II

Byla to nejkrásnější hodina celého dne a Basil byl strašně šťastný. Letos v létě měl s matkou a sestrou trávit prázdniny u jezer a příští rok na podzim pojede do školy. Potom bude studovat na Yaleově univerzitě, stane se slavným sportovcem, a nato — jestliže jeho sny do sebe časově zapadnou a nevyplní se každý zvlášť — bude lupičem džentlmenem. Všecko bylo báječné. Musel promýšlet tolik lákavých možností, že v noci jen ztěžka usíná val.

To, že se teď bláznivě zamiloval do Imogeny Bisselové, nevybočovalo z dosavadních mezí, bylo to jen o půvab víc. Jeho lásku zatím neprovázela trýzeň, pouze jakési velkolepé a dynamické vzrušení, které ho májovým soumrakem pohánělo k Whartonovic plácku.

Měl na sobě své oblíbené oblečení — bílé plátěné pumpky, bundu barvy „pepř a sůl“, belmontský límec a šedou pletenou vázanku. Opravdu mu to slušelo, když se s vlhkými lesklými vlasy objevil na známém, ale teď nějak nově přitažlivém trávníku a připojil se k hlasům v houstnoucí tmě. Byla tu tři čtyři děvčata ze sousedství a alespoň dvakrát tolik chlapců; hlouček poněkud starších výrostků, kteří se shromáždili na postranní verandě, vytvářel ve světle domovních luceren jakési vzdálené žhavé jádro a občasnými záhadnými výbuchy smíchu přispíval k zvukům už tak jako tak hlučného večera.

Basil přecházel od jedné temné skupinky k druhé a zjišťoval, že Imogena ještě nepřišla. Když našel Margaretu Torrenceovou, vzal ji stranou a zeptal se tlumeně:

„Máš ještě ten můj starý prsten?“

Margareta byla celý rok v tanečních jeho dívkou, což nakonec dotvrdil i tím, že ji požádal o kotilión uzavírající sezónu. Jejich vzájemné vztahy sice zvolna ochladly, ale ani tak nebyla jeho otázka obzvlášť diplomatická.

„Někam jsem ho založila,“odpověděla bezstarostně. „A co má být? Chceš ho zpátky?“

„Tak nějak.“

„Dobrá. Nikdy jsem přece o ten prsten nestála. To tys mi ho vnutil, Basile. Zítra ti ho vrátím.“

„A nemohla bys mi ho dát už dneska večer?“ Srdce mu skočilo až do krku, protože zadní brankou spatřil vcházet drobnou postavu. „Rád bych ho měl už dneska večer.“

„Tak dobře, Basile.“

Rozběhla se přes ulici domů a Basil za ní. Pan i paní Torrenceovi seděli na verandě, a zatímco Margareta utíkala nahoru do svého pokoje pro prsten, Basil přemohl vzrušení i netrpělivost a odpovídal na otázky po zdraví rodičů, jež se, mladým lidem zdají tak zbytečné. Potom najednou strnul, hlas mu vypověděl a zkalené oči tupě zíraly na výjev odehrávající se naproti.

Ze stínů na konci ulice se prudce vynořila, spíše vyletěla jakási postava a vplula do světelných skvrn, jež sem vrhaly pouliční lampy před Whartonovým domem. Ta postava přímo kmitala, kreslila celé série geometrických vzorců, hned se prudce vzdalovala, až kolečkové brusle jiskřily o dlažbu, hned zas plavně klouzala nazad a opisovala nádhernou křivku, jednu nohu půvabně zdviženou do vzduchu, až se k ní nakonec začaly ze tmy přibližovat skupinky mladých lidí, kteří se na ulici shlukli a se zájmem přihlíželi. Basil tiše zasténal, když si uvědomil, že ze všech letních večerů si musel Hubert Blair vybrat pro svou exhibici zrovna ten dnešní.

„Říkal jsi, že se letos chystáte k jezerům, Basile. Pronajali jste si tam chatu?“ Basil si teprve za chvíli uvědomil, že se ho pan Torrence ptá už potřetí.

„Ano, ano, prosím,“odpověděl, „vlastně ne. Budeme bydlit v klubovní chatě.“

„To bude jistě báječné, viď?“ řekla paní Torrenceová.

Na druhé straně ulice viděl Basil pod lampou Imogenu, stála a kolem ní kroužil Hubert Blair s frajerskou, ke straně nasazenou čepicí. Basil sebou cukl, když zaslechl jeho pochechtávání. Ani si nevšiml, že Margareta už přišla, až když se octla vedle něho a vtiskla mu do ruky prsten jako falešný peníz. Stěží zamumlal „sbohem“ jejím rodičům a zmátořeně, v obavách se za ní loudal ven na ulici.

Držel se ve stínu a neupíral pohled na Imogenu, ale na Huberta Blaira. Bylo na něm opravdu cosi nevšedního. V očích dětí, kterým ještě není dvanáct let, je tvar nosu určujícím znamením krásy. Rodiče si všímají hezkých očí, lesklých vlasů nebo zdravě růžové pleti, ale dospívající mladí lidé vidí především nos a jeho umístění v obličeji. Na pružném, klasicky atletickém trupu Huberta Blaira seděla hlava s buclatou všední tváří, ale v té tváři se skvěl pikantně ohrnutý nosík, jaký mají všecky girls Harrisona Fishera.

Hubert měl dostatek sebevědomí: byl osobností, kterou nesrážely v rozletu žádné pochybnosti ani nálady. Do tanečních nechodil — jeho rodiče se do zdejšího města přestěhovali teprve před rokem — ale už teď byl legendární postavou. Ačkoli ho většina chlapců neměla nijak ráda, uznávali ho jako výborného sportovce, a děvčata přímo fascinoval každý jeho pohyb, vtipná poznámka a bohorovný klid. Basil to už několikrát zjistil; teď se před ním znovu začala rozvíjet celá ta nechutná a dobře známá komedie.

Hubert si odepjal brusle, jednu spustil po paži a zachytil ji za řemínek těsně předtím, než se dotkla dlažby; potom vytrhl Imogeně stužku z vlasů, odběhl, a když ho dívka, celá rozesmátá a okouzlená, pronásledovala po zahradě, obratně uhýbal jejím pažím. Pak si dal nohu přes nohu a dělal, jako že se chce loktem opřít o strom, schválně na kmen nedosáhl a graciézně se jen taktak zachránil před pádem. Chlapci ho zprvu nezúčastněně pozorovali. Ale pak se rovněž rozjařili, rozkývali, začali se předvádět, dělat různé kejkle a hejble, jak jim to napadlo, až starší hoši na verandě natahovali krk, cože se najednou tam v zahradě děje. Hubert nevzrušeně předstíral, že ho vlastní úspěch nijak nezajímá. Popadl Imogenin klobouček a začal si ho nejrůznějším způsobem nasazovat. Imogena i ostatní děvčata se div nepominuly.

Basil už nemohl déle přihlížet tomu nechutnému představení; přistoupil k hloučku a řekl: „Ahoj, Hube!“ tak nedbalým tónem, na jaký se jen zmohl.

Hubert odpověděl: „Ahoj, ahoj! Basil, Basil, všecko zkazil,“a narazil si znovu klobouček na hlavu tak prapodivně, že se ani Basil nedokázal ubránit zachechtnutí.

„Basil, Basil, všecko zkazil!“zaznělo zahradou. Basil poznal mezi ostatními i hlas Riplyho a zamrzelo ho to.

„Kdo by dal na Huberta, když s ním cloumá puberta,“odpověděl pohotově, ale jeho rozmrzelost oslabila účinek, ačkoli si pár chlapců jeho slova uznale zopakovalo.

Basila se zmocnila sklíčenost a v hustém soumraku začala Imogenina postava nabývat nového, nezachytitelného kouzla. Byl romantik a opřádal ji vlákny své fantazie. Teď se na ni zlobil, že si ho nevšímá, ale chtěj nechtěj se kolem ní tvrdošíjně potloukal v marné naději, že zachytí aspoň drobet té extáze, které se mu tak bohatě dostalo odpoledne.

Pokusil se upoutat a zaujmout rozhovorem aspoň Margaretu, ale nereagovala. Hned nato se ve tmě rozlehl čísi hlas, volající dítě domů. Zachvátila ho panika: letní večer, ten blahoslavený čas, už málem skončil. Když se hlouček rozestoupil, aby nechal projít několik chodců, Basil odtáhl Imogenu stranou.

„Už ho mám,“zašeptal. „Tady je. Mohu tě doprovodit domů?“

Roztržitě na něho hleděla. Bezděčně vzala prsten do ruky.

„Co to říkáš? Víš, já jsem už slíbila Hubertovi, že mě může doprovodit.“ Když viděla, jak se zatvářil, probrala se z transu a zmohla se na rozhořčenou poznámku: „Když jsem přišla na dvůr, viděla jsem tě odcházet s Margaretou Torrenceovou.“

„Nešel jsem s ní. Šel jsem si jen pro prsten.“

„Šel jsi s ní! Viděla jsem vás!“

Očima opět zabloudila k Hubertu Blairovi. Právě si znovu připevnil kolečkové brusle a dělal malé rytmické poskoky a obraty na špičkách jako africký šaman, poznenáhlu hypnotizující domorodý kmen. Basil se snažil Imogenu přesvědčit, všecko jí vysvětlit, ale nadarmo, už odcházela. Bezmocně ji následoval. Hned nato se ve tmě ozvaly další hlasy a neochotné odpovědi ze všech stran:

„Tak dobrá, mami.“

„Za minutu, mamko!“

„Mami, ještě aspoň pět minut, ano?“

„Musím už jít,“vykřikla Imogena. „Je skoro devět.“

Kývla Basilovi, roztržitě se na něho usmála a vykročila ulicí. Hubert poskakoval vedle ní, předváděl se, obíhal ji a tančil před ní.

Teprve po chvíli si Basil uvědomil, že k němu hovoří jiná mladá dáma.

„Co je?“ zeptal se roztěkaně.

„Hubert Blair je ten nejhezčí chlapec z celého města a ty ten nejnafoukanější,“opakovala Margareta Torrenceová s hlubokým přesvědčením.

Vytřeštil na ni oči, bolestně překvapen. Margareta pokrčila nosík, ušklíbla se na Basila a zaposlouchala se do volání, teď už naléhavého, jež se k ní neslo z druhé strany ulice. Jak tak za ní Basil hloupě koukal a zároveň pozoroval stíny Imogeny a Huberta, mizející za rohem, z parné oblohy dutě zahřmělo a za chvilečku nato proklouzla mezi listím osvětleným lampou nad jeho hlavou osamělá kapka a rozpleskla se na chodníku Basilovi rovnou u nohou. Chystalo se na déšť.

III

Liják se spustil prudce, a než Basil přeběhl osm domovních, bloků a dostal se domů, promokl do nitky. Ale změna počasí ulevila jeho srdci, a tak každých pár kroků povyskočil, polkl semtam dešťovou kapku a vykřikoval „Johohóó!“ tak hlasitě, jako by sám byl součástí svěžího a prudkého neklidu šumějícího nocí. Imogena už byla tatam, déšť ji smyl jako prach na chodníku. Až se liják přežene, její krása znovu vpluje do Basilových myšlenek, ale tady v bouřce je pouze on sám! Ovládl ho pocit divoké moci, tak silně, že by ho ani nepřekvapilo, kdyby se při některém svém divokém skoku navždycky odpoutal od země. Byl teď tajemný a nezkrotný vlk samotář, noční tulák, démonický a svobodný. Teprve když se dostal domů, rozpomněl se znovu na Huberta Blaira, teď už s rozmyslem a málem i bez nevraživosti.

Svlékl se, oblékl si pyžamo a sešel dolů do kuchyně, kde objevil čerstvě upečený čokoládový dort. Snědl čtvrtku a vypil skoro celou láhev mléka. Když jeho vzrušení trochu pokleslo, zvedl telefon a zavolal Riplyho Bucknera:

„Mám plán,“řekl.

„A jaký?“

„Co kdyby si tak S. P. vzali na paškál H. B.?“

Riply okamžitě pochopil, co přítel míní. Hubert byl dnes večer tak nerozvážný, že kromě slečny Bisselové okouzloval i jiná děvčata.

„Musíme přibrat i Billyho Kampfa,“dodal Basil.

„Dobrá.“

„Setkáme se zítra ve skrýši... Dobrou noc.“

IV

Za čtyři dny nato, zrovna když pan a paní Blairovi vstávali od večeře, volal kdosi Huberta k telefonu. Paní Blairová využila jeho nepřítomnosti a sdělila manželovi, co jí už celý den leželo v hlavě:

„Georgi, ti chlapci nebo kdo to je, zde byli včera večer zase!“

Zamračil se.

„Vidělas je?“

„Služka je viděla. Jednoho jen taktak že nechytla. Víš, říkala jsem jí o tom lístku, který zde nechali minulé úterý a kde bylo napsáno: ,První výstraha! S. P.’, takže věděla, oč jde. Zvonili tentokrát u zadního vchodu a ona tam šla otevřít rovnou od mytí nádobí. Kdyby neměla vlhké ruce, mohla jednoho chytit, protože ho čapla, když jí podával lístek, ale měla ruce kluzké, takže se jí vyškubl.“

„Jak vypadal?“

„Říkala, že to mohl být i nějaký dospělý hodně malý chlapík, ale zdá se jí, že to byl nejspíš maskovaný chlapec. Vyklouzl prý jí klukovským způsobem a podle všeho měl taky krátké kalhoty. Ten lístek byl navlas stejný jako minulý. Stálo na něm: ,Druhá výstraha! S. P.’“

„Jestli ho máš, rád bych si ho po večeři prohlédl.“

Hubert se vrátil od telefonu. „Volala Imogena Bisselová,“ řekl. „Zve mě, abych k nim přišel. Rozhodla se uspořádat večírek.“

„Huberte,“obrátil se k němu otec, „neznáš nějakého chlapce, který má monogram S. P.?“

„Ne, tatínku.“

„Opravdu ne?“

„Opravdu. Znal jsem jednoho, jmenoval se Sam Parkins, ale toho jsem už přes rok neviděl.“

„A co byl zač?“

„Víš, takový rváč. Ale to když jsem ještě chodil do Čtyřiačtyřicáté školy.“

„Vy jste spolu byli na kordy?“

„Ani ne.“

„Kdo podle tebe může posílat ty výstrahy? Nevíš, kdo by na tebe měl zlost?“

„Nevím, tatínku.“

„Mně se to všecko moc nelíbí,“řekl pan Blair zamyšleně. „Může to být samozřejmě pár kluků, ale mohou to být i...“

Odmlčel se. Pak si pozorně prohlédl výstrahu. Byla psána červeným inkoustem a v rohu se skvěla lebka se zkříženými hnáty, ale protože písmena byla vystřižena z novin, vůbec nic mu neprozradila.

Hubert zatím políbil matku, frajersky si na ucho nasadil Čepici, prošel kuchyní a vykročil na zadní schodiště, aby si jako obvykle zkrátil cestu uličkou. Byl jasný měsíční večer. Na chvíli se na schodech zastavil, aby si zavázal tkaničky u bot. Kdyby byl věděl, že telefonický rozhovor před chvílí je jenom lest, že ho to nevolali od Bisselových, že to vůbec nebyl dívčí hlas a že v uličce hned u branky číhají temné a groteskní stíny, nebyl by poskakoval po schodech tak lehce a graciézně, s rukama v kapsách, nebyl by si pískal první takt Medvěda grizzlyho a netěšil se z večera jen zdánlivě vlídného.

Jeho pohvizdování vyvolalo v uličce pocity velmi různorodé. Basil, který s odvahou i úspěchem napodobil do telefonu vysoký hlásek, zatelefonoval moc brzy, takže přípravy neproběhly náležitě, i když si Sběratelé průšvihů pospíšili. Stáli každý zvlášť. Basil přestrojený za dávného plantážníka z Jihu měl své stanoviště hned u Blairovic branky; Bill Kampf s dlouhými balkánskými kníry, drátkem připevněnými k nosní chrupavce, číhal ve stínu plotu a Riplyho Bucknera s mohutným rabínským plnovousem zdržel dlouhý provaz, který se pokoušel smotat, takže zůstával nějakých třicet metrů za kamarády. Provaz byl hlavní součástí jejich plánu, protože se po zralé úvaze usnesli, co s Hubertem Blairem: svázat ho, dát mu roubík do úst a strčit do Blairovic nádoby na odpadky.

Ten nápad je zpočátku vyděsil — Hubert si zničí šaty, je tam strašná špína, může se zadusit. Ale nádoba na odpadky, symbol všeho hnusu, vyhrála nakonec proto, že ve srovnání s ní vypadal každý jiný trest moc mírně. Všecky námitky zavrhli — šaty se dají vyčistit, do nádoby na odpadky Hubert po zásluze patří, a když sundají víko, zadusit se nemůže. Aby se o všem ujistili, podnikli výpravu k Bucknerovic nádobě na odpadky a okouzleně hleděli dovnitř, protože tam už Huberta viděli mezi všemi slupkami a vaječnými skořápkami. Potom však — aspoň dva z nich určitě — pustili tuto část plánu z hlavy a soustředili se na to, kterak provinilce vlákat do uličky a zmocnit se ho.

Hubertovo veselé pohvizdování je vyvedlo z konceptu, a tak tam každý z nich stál jako přimražený a neschopný dorozumět se s ostatními. Basilovi blesklo hlavou, že kdyby chytil Huberta bez Riplyho, který měl podle dohody ucpat oběti ústa roubíkem, Hubertův pokřik by mohl vyburcovat tu obryni kuchařku, která ho včera večer málem lapila. Jen ho to napadlo, ztratil na chvíli svou jistotu. A přesně v tom okamžiku otevřel Hubert branku a vykročil do uličky.

Stáli proti sobě ne víc než dva metry, třeštili na sebe oči a Basil přitom učinil necekaný, překvapivý objev. Zjistil, že má Huberta Blaira rád — stejně rád jako každého jiného známého chlapce. Nijak se mu nechtělo vztáhnout na něj ruku a strčit ho s tou frajerskou čapkou a se vším všudy do nádoby na odpadky. Byl by měl napnout všecky své duševní síly, aby se tomuto pocitu ubránil. Ale oslaben nečekanou situací i nežádoucí sympatií, otočil se najednou a uháněl pryč, pryč z uličky nahoru na ulici.

Hubert na okamžik strnul překvapením, ale když se podivný zjev obrátil a dal se na útěk, Hubert se vzmužil a začal ho pronásledovat. Jenomže neznámý chlapík měl před ním náskok, a tak se Hubert asi po čtyřiceti metrech vzdal pronásledování, vrátil se do uličky, trochu překotně zamířil na její druhý konec — a octl se tváří v tvář dalšímu malému, vlasatému cizinci.

Bill Kampf, který měl jednodušší povahu nežli Basil, necítil pražádné skrupule. Jednou se dohodli, že strčí Huberta do nádoby na odpadky, a třebaže proti Hubertovi nic neměl, nápad se mu už uhnízdil v hlavě a Bill ho mínil stůj co stůj provést. Byl primitiv — tedy lovec — a pokud se nějaké stvoření octlo v jeho dosahu jakožto možná kořist, pronásledoval je bez výčitek svědomí, dokud je nedostihl.

Byl však svědkem Basilova nevysvětlitelného útěku, usoudil, že se tu objevil Hubertův otec, že je pronásleduje, a tak tedy stejně jako Basil vzal nohy na ramena a pelášil uličkou. Vzápětí se potkal s Riplym Bucknerem, a ten se k němu bez meškání, ba nadšeně připojil, aniž se snažil zjistit, proč vlastně Bill utíká. Hubert, strašně překvapený, se znovu rozběhl a kousek je pronásledoval. Nakonec se rychle rozhodl, že bude líp všeho nechat, obrátil se a bez dechu ubíhal k domovu.

Basil mezitím zjistil, že ho nikdo nepronásleduje, a skryt ve stínu vracel se do uličky. Nevylekal se — byl jenom neschopen akce. Nikde nikdo, ani Bill nebo Riply. Vtom spatřil, jak k zadní brance přichází pan Blair, otvírá, rozhlíží se na všecky strany a vrací se do domu. Basil se přiblížil. Z kuchyně se ozýval pronikavý, sebevědomý hlas Hubertův, vyděšené vzdechy paní Blairové a pak rozjařené pochechtávání dvou švédských služek. Potom otevřeným oknem zaslechl hlas pana Blaira u telefonu:

„Prosím policejního komisaře... Pane komisaři, tady je George H. Blair... chci vám ohlásit, že se v našem okolí potlouká banda nějakých ničemů, kteří —“

Basil bleskurychle zmizel, strhávaje si v běhu konfederátské licousy.

V

Imogena Bisselová, která nedávno oslavila třinácté narozeniny, nebyla zvyklá na pozdní návštěvy. Byla doma sama a z dlouhé chvíle prohlížela měsíční účty poházené po matčině psacím stole, když tu zaslechla, že do přední haly vstupují Hubert Blair s otcem.

„Raději jsem ho přivedl,“ sděloval pan Blair Imogenině matce. „Podle všeho se v naší uličce potlouká banda nějakých rváčů.

Paní Bisselová se s paní Blairovou nenavštěvovaly, a teď ji oba nečekaní hosté očividně přivedli do rozpaků. Dokonce ji napadla ne zrovna příjemná myšlenka, že se pan Blair neohrabaně pokouší navázat kvůli své manželce nějaké přátelštější styky.

„Samozřejmě!“ zvolala. „Imogena bude mít radost, že Hubert přišel, to jistě... Imogeno!“

„Ti darebáci na Huberta zřejmě číhali,“pokračoval pan Blair. „Ale on je opravdu kurážný hoch a podařilo se mu zahnat je na útěk. Přesto jsem nechtěl, aby k vám chodil sám.“

„Ovšem,“souhlasila paní Bisselová. Neuměla si však představit, proč by k nim Hubert vůbec měl chodit. Byl to docela milý chlapec, ale Imogena se s ním v minulých třech dnech vídala až moc často. Paní Bisselová byla, po pravdě řečeno, dosti rozmrzelá, a když vybízela pana Blaira, ať jdou dál, znělo v jejím hlase jen minimum vlídnosti.

Pořád ještě stáli v hale a pan Blair si právě začal uvědomovat, že tady cosi nehraje, když vtom zazvonil někdo další. Sotva otevřeli, objevil se na prahu zrudlý, udýchaný Basil Lee.

„Dobrý večer, paní Bisselová. Ahoj, Imogeno!“ zvolal s přehnanou srdečností. „Kde jsou ostatní?“

Nezúčastněný pozorovatel by shledal, že je to pozdrav nápadně důrazný a strojený, ale skupinka v hale už byla příliš zmatená.

„U nás nikdo není,“řekla Imogena udiveně.

„Cože?“ Basil v přehnaném úleku otevřel pusu dokořán a hlas se mu slabě zachvěl. „Chceš říct, žes mi netelefonovala a nezvala mě k vám na večírek?“

„Samozřejmě že ne, Basile.“

Imogenu vzrušil Hubertův nečekaný příchod a teď ji napadlo, že Basil si svoje tvrzení vymyslil, aby jim překazil schůzku. Jediná ze všech přítomných byla dost blízko pravdě, neodhadla však přesně Basilovu motivaci — tou nebyla žárlivost, ale smrtelný strach.

„Zato mně jsi volala, viď, Imogeno?“ zeptal se Hubert důvěřivě.

„Kdepak, Huberte. Nikomu jsem nevolala!“

Zatímco se sborově dohadovali, ozvalo se nové zazvonění a štědrá noc vrhla dovnitř ještě Riplyho Bucknera ml. a Williama S. Kampfa. Byli trochu rozcuchaní a udýchaní zrovna jako Basil, stejně směle a nekompromisně se dožadovali početnější společnosti a s podivuhodnou vehemencí tvrdili, že je Imogena před chvílí telefonicky pozvala.

Hubert se dal do smíchu, ostatní se k němu přidali a napětí se uvolnilo. Imogena věřila Hubertovi, proto teď věřila všem. Hubert, který se před nenadálým obecenstvem nedokázal déle ovládat, začal chvatně vyprávět své pozoruhodné dobrodružství.

„Vsadím se, že po nás všech jde nějaká banda!“ zvolal. „Když jsem vyšel z domu, číhali na mě v uličce nějací chlapi. Viděl jsem hrozného hromotluka s šedivými licousy, ale sotva mě zahlédl, vzal nohy na ramena. A jak jsem šel dál, viděl jsem ještě celou tlupu, vypadali prapodivně, jako cizinci, pustil jsem se za nimi, ale oni taky utekli. Chtěl jsem je dohonit, jenže běhat dovedli, a taky měli pořádně nahnáno, proto jsem je nemohl chytit.“

Huberta a jeho otce celá historka neobyčejně zaujala, a tak si nevšimli, jak tři posluchači zčervenali, ani hlučného smíchu, kterým byl přivítán zdvořilý návrh paní Bisselové, že teď tedy si tu mohou večírek uspořádat.

„Pověz ještě o těch výstrahách, Huberte,“ vybídl pan Blair syna. „Víte, že Hubert dostal dvakrát výstrahu? Vy, chlapci, taky?“

„Já ano, „přikývl kvapně Basil. „Před týdnem jsem dostal na cáru papíru nějaké varování.“

Ustaraný zrak pana Blaira spočinul na okamžik na Basilovi a zmocnilo se ho ne zrovna podezření, spíš jakási nejasná nedůvěra. Možná že se Basilovo obočí, na němž ještě lpěly stopy po nalepených vlasech, spojilo v jeho podvědomí s prapodivnými událostmi večera. Trochu zmateně zavrtěl pan Blair hlavou. Potom se v myšlenkách znovu vrátil k Hubertově odvaze a duchapřítomnosti.

Hubert, který už vyčerpal skutečná fakta, začal se pokoušet o výlety do krajiny fantazie.

„Řekl jsem mu: ,Tak to tys mi posílal výstrahy!’ — on se proti mně ohnal levačkou, jenomže já jsem uskočil a ohnal se pravačkou. Musel jsem ho zasáhnout, protože chlap vyjekl a dal se na útěk. Páni, ten upaloval! Měl jsi ho vidět, Bille — utíkal tak rychle jako ty.“

„Byl hodně velký?“ zeptal se Basil a hlučně zatroubil do kapesníku.

„To byl! Asi tak velký jako tatínek.“

„A ti druzí?“

„Taky. Samí čahouni. Ani jsem neměl čas pořádně si je prohlídnout. Jen jsem křikl: ,Zmizte odtud, darebáci, nebo vám ukážu!’ Chtěli se rvát, jenže já jsem jednoho udeřil levačkou, a na další už nečekali.“

„Hubert tvrdí, že to byli Italové,“vmísil se do vyprávění pan Blair. „Viď, Huberte?“

„Vypadali nějak divně,“potvrdil Hubert. „Jeden určitě jako Talián.“

Paní Bisselová je zavedla do jídelny a podala jim koláč s grapefruitovým džusem. Imogena si sedla na židli vedle Huberta.

„A teď mi budeš vyprávět všecko pěkně od začátku, Huberte,“ zaprosila a dychtivě sepjala ruce.

Hubert znovu zopakoval celé své dobrodružství. Za pasem jednoho útočníka se teď objevil nůž: hádka byla delší a nebezpečnější. Hubert ty ničemy rovnou upozornil, co je čeká, když budou dál páchat lotroviny. Začali vytahovat nože, ale potom si to rozmysleli a utekli.

Uprostřed vyprávění se ozval zvláštní prskavý zvuk, ale když Imogena zvedla hlavu, Basil, jemuž z očí zářila nevinnost, si zrovna mazal kávový koláč džemem. Zvuk se po chvíli ozval znovu, a tentokrát Imogena zachytila na jeho tváři zvlášť zlomyslný výraz.

„Ráda bych věděla, jak by ses zachoval ty, Basile,“řekla ostře. „Vsadím se, že ty bys vzal nohy na ramena a utíkal ještě teď.“

Basil si nacpal do pusy kávový koláč a div se neudusil — Bill Kampf a Riply Buckner z toho měli náramnou švandu. Jejich veselost při popisu Hubertových barvitých dobrodružství očividně rostla tou měrou, jak vyprávění pokračovalo. Ulička se teď jen hemžila darebáky, a zatímco se Hubert rval s přesilou útočníků, Imogeny se začal zmocňovat neklid. Nedospěla však až k poznání, že ji celá ta historka nudí. Naopak, kdykoli si Hubert připomněl další zážitek a znovu ho začal popisovat, vrhala podezřívavé pohledy na Basila a její nevraživost vůči němu vzrůstala.

Když pak přešli do knihovny, Imogena přistoupila ke klavíru a zůstala tam stát, kdežto chlapci se namačkali kolem Huberta na pohovce. Jak se bohužel zdálo, mohli by ho poslouchat donekonečna. Občas jim uklouzlo prapodivné vyprsknutí, ale jakmile vyprávění ochabovalo, prosili:

„No tak dál, Huberte, dál! Který z nich běžel tak rychle jako Bill Kampf?“

Byla ráda, když se po půlhodince všichni zvedli a loučili se.

„Je to všecko divné od začátku až do konce,“ řekl pan Blair. „Nijak se mi to nelíbí. Zítra si najmu detektiva, aby si na to trochu posvítil. Co chtěli po Hubertovi? Co mu mínili provést?“

Nikdo neodpovídal. I sám Hubert mlčel a s jakousi uctivou bázní uvažoval, co všecko ho mohlo potkat. Za přestávek v jeho líčení se hovor obracel k příbuzným námětům, jako jsou vraždy a duchové, takže společnou zásluhou se teď všech chlapců zmocnila značná panika. Nakonec každý z nich, i když nestejnou měrou, uvěřil, že po okolí řádí tlupa únosců.

„Mně se to nechce líbit,“opakoval pan Blair. „Vidím, chlapci, že vás všecky musím vyprovodit domů.“

Basil přivítal jeho nabídku s úlevou. Večer pro něho skončil dobře, ale člověk nikdy neví, kdy se mu přízraky, jež sám vyvolal, vymknou z ruky. Dnes večer by byl nerad chodil po ulici sám.

V hale využila Imogena poněkud zdlouhavého matčina loučení s panem Blairem. Kývla na Huberta, ať se vrátí do knihovny. Basil, jehož se hned zmocnil neklid, zbystřil sluch. Bylo slyšet šepot a jakési krátké zápolení, po němž následovalo indiskrétní, zato zcela jednoznačné mlasknutí. Basil vycházel ze dveří jako zmoklá myš. Karty namíchal šikovně, jenže život hrál s trumfem schovaným v rukávu.

Za chvíli poté se všichni společně vydali na cestu, a kdykoli zahýbali za roh, pokaždé se obezřele rozhlédli kolem. Co vlastně Basil, Riply a Bill čekali, když tak ostražitě nahlíželi do zlověstných koutů uličky, do temných stínů kolem stromů a za tajuplné ploty, to sami nevěděli — pravděpodobně skoro stejně zarostlé a groteskní lupiče, kteří zvečera číhali na Huberta Blaira.

VI

Za týden se Basil a Riply dověděli, že Hubert odjel s matkou na léto k moři. Basilovi to bylo líto. Chtěl se od Huberta přiučit něco z jeho kousků, které jeho vrstevníky tak okouzlovaly a Basilovi mohly prospět za rok na podzim, až bude chodit do školy jinde. Na Hubertovu počest se naučil opřít, ale ve skutečnosti se neopřít o strom, pouštět si brusli po paži a nosit čepici frajersky postrčenou na stranu.

Netrvalo to však dlouho. Zjistil, že když něco vypráví, chlapci i děvčata vždycky pozorně poslouchají, ano, doslova mu visí na rtech, ale nikdy se na něho nedívají tak jak na Huberta. Nakonec se tedy zase odnaučil hřmotnému smíchu, který tolik rozčiloval matku, a znovu si nasazoval čepici rovně.

Ale v nitru prodělal hlubokou změnu. Už si nebyl jist, jestli by chtěl být lupičem džentlmenem, i když pořád ještě četl o jejich hrdinských činech s obdivně zatajeným dechem. Tenkrát před Hubertovou brankou na okamžik pocítil morální osamělost zločince a uvědomil si, že ať už využije nabídek života tak nebo onak, docela určitě se bude vždycky pohybovat v mezích zákona. A po dalším týdnu zjistil, že ho ztráta Imogeny vůbec nemrzí. Když ji potkal, viděl zas jenom obyčejné děvce, které znal odjakživa. Extatický okamžik onehdy odpoledne se zrodil předčasně, byl to cit patřící pozdější době a zrozený jen z prchavého jara.

Nevěděl, že zavinil útěk paní Blairové z města a že kvůli němu obchází tichými nočními ulicemi zvlášť k tomu určený policista. Nevěděl nic víc, než že se nejasné, neklidné touhy tří dlouhých jarních měsíců zklidnily a ztlumily. Tehdy v tom posledním týdnu vyvrcholily — rozhořely se, vybuchly a pohasly. Odvrátil se od nich bez lítosti — k nekonečným vyhlídkám léta.

Večer na výstavišti

I

Obě města oddělovala jen úzká řeka s mnoha mosty; výběžky se táhly podél břehů, až se posléze setkávaly a splývaly, a právě tam, na místě žárlivě střeženém oběma městy, se podzim co podzim konal veletrh. Vzhledem k vhodné poloze i význačné úrovni zemědělství celého státu patřil k těm nejskvělejším v Americe. Byla tu obrovská výstava obilí, živého inventáře i zemědělských strojů, pořádaly se tu koňské dostihy i automobilové závody a v poslední době tu byla i letadla, která se opravdu odpoutávala od země, byl zde hlučný zábavní park s kolotoči a lochneskami jako na Coney Islandu i s řinčivým a břinčivým tingltanglem. Jako kompromis mezi vážnými a zábavnými pořady se každý večer konal na Velkém výstavišti nádherný ohňostroj, zakončený představením bitvy u Gettysburgu.

V pozdním odpoledni horkého zářijového dne vyšli z pavilónu „Všecko za jednu penci“ dva patnáctiletí chlapci, trochu přejedení jídlem i praženou kukuřicí a unavení osmi hodinami ustavičného pohybu. Ten s tmavýma hezkýma a bystrýma očima byl, máme-li se držet kosmického nápisu na jeho loňské učebnici antických dějin, „Basil Duke Lee, ulice Holly Avenue, město St. Paul, stát Minnesota, Spojené státy severoamerické, západní polokoule, Země, vesmír“. I když byl o maličko menší než jeho kamarád, zdál se vyšší, protože trčel z krátkých kalhot, zatímco Riply Buckner ml. právě před týdnem povýšil na nositele kalhot dlouhých. Tato událost, tak prostá a přirozená, měla destruktivní vliv na jejich přátelství, které už přečkalo několik let.

Po celou dobu Basil, jenž v tomto přátelském svazku ztělesňoval živější fantazii, svého přítele vedl a ovládal, a tak zrněna vyvolaná sedmdesáti centimetry tmavomodrého serže ho naplňovala rozpačitým úděsem — Riply Buckner totiž zcela očividně ztratil na veřejnosti zájem o Basilovu společnost. Vlastnictví dlouhých kalhot mu slibovalo osvobození od zákonů a podřízenosti chlapeckého věku a společnost někoho, kdo byl pořád ještě chlapcem, jak o tom svědčily krátké kalhoty, Riply mu nepříjemně připomínala čerstvé datum jeho vlastní proměny. Sám si to stěží přiznával, ale jistá podrážděnost vůči Basilovi, jistý sklon ponižovat ho povýšeným smíchem se u něho projevovaly po celé odpoledne. Basil pociťoval rozdíl mezi přítelovým někdejším a nynějším chováním velice ostře. Rodinná rada v srpnu rozhodla, že i když má jet do střední školy na Východ, je na dlouhé kalhoty ještě moc malý. Odpověděl na to tím, že za čtrnáct dní povyrostl o čtyři centimetry, což v rodině posílilo jeho reputaci chlapce, na něhož není spolehnutí, v něm však vzbudilo naději, že se matka dá nakonec přece jen umluvit.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Takový pěkný pár.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.