Oldřich Daněk

Po maturitě na ostravském gymnáziu vystudoval pražskou DAMU v letech 1946–1950. Ještě při studiu, (od roku 1945) působil také jako herec ostravského Divadla Petra Bezruče.

Po studiu se stal režisérem Klicperova divadla v Hradci Králové, kde působil až do konce roku 1953. Od roku 1954 byl umělecký šéf činohry i režisér Divadla F. X. Šaldy v Liberci. V závěru života spolupracoval zejména s pražským Vinohradským divadlem.

Roku 1957 začal spolupracovat s Filmovým studiem Barrandov, nejprve jako scenárista, později i jako režisér Československého filmu. Působil i v Československém rozhlase.

Roku 1973 se stal spisovatelem z povolání.

Král utíká z boje

Závěrečný román volné trilogie (Vražda v Olomouci, Král bez přilby).

Rok 1310 znamená změnu nejen pro české království, ale i pro čtrnáctiletého, dosud nevyzrálého chlapce, Jana Lucemburského. Mladičký Jan se svým vojskem dobývá v tomto roce Prahu a střídá na českém trůně neúspěšného a slabého vladaře Jindřicha Korutanského. Ujímá se se svou ženou Eliškou Přemyslovnou vlády, která trvala třicet pět let.

Sledujme jeho vládu prvních deseti let. Staňme se svědky vývoje poněkud složitého a rozporuplného panovníka a jeho marného zápasu s českou šlechtou, například jeho konfliktu s panem Jindřichem z Lipé. Těmito půtkami a intrikami znechucený a zklamaný Jan Lucemburský odchází do ciziny.

Díky poutavému a živému vyprávění si čtenář může vytvořit dokonalou představu o tomto historickém období.

Oldřich Daněk

Král utíká z boje

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Oldřich Daněk - heirs c/o DILIA, 2014

© JHuslík, 2014

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87808-72-6

Obsah

Král utíká z boje

DOBYTÍ PRAHY

DVĚ KRÁLOVNY

POČÁTKY TOULEK

Doslov autora

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Příběh o toulavém králi z dob, kdy se ještě netoulal

I

DOBYTÍ PRAHY

Kdyby nebyl spadl kus lešení a pár vznešených špýrských měšťanů si přitom nepolámalo hnáty, kdyby koně rytířů měli víc porozumění pro podivný úkol obsluhovat jízdmo dlouhé hodovní tabule na náměstí, mohl být závěr svatebního veselí bez jediného mráčku.

Ale ani tak to nikomu zvlášť nevadilo a 31. srpen roku 1310 byl pro město Špýr dnem slávy nového římského císařství a zároveň založením nové, lucemburské dynastie na trůně českého království.

Chlapec a děvče, sedící ve středu, nepozorovali pád lešení ani plašící se koně, dokonce ani nezaznamenali průvodní poskvrnu všech parád té doby, totiž spor kolínského arcibiskupa s arcibiskupem mohučským, kdo z nich má sedět po císařské pravici. Očima do široka rozevřenýma dívali se ti dva mladí na skvělý mumraj barev na špýrském náměstí a jezdec, upadlý do omáčníku, byl jim leda znamením, že jejich vlastní jezdci budou padat s koní jen při slavnostech.

Před šesti dny, 25. srpna 1310, v den prvého vzájemného setkání v johanitském klášteře v Heimbachu nedaleko města Špýru mohli chlapec a děvče prohodit jen pár slov o samotě. Tvářili se přitom velmi dospěle.

„Myslíš, že mě budeš moci mít ráda?“

„Jsem si tím jista.“

„A Walram, co Walram, ten se ti nelíbí?“

„Slyšela jsem, že císař prý nejdřív myslel na Walrama.“ „A ty?“

„Vždyť ho skoro neznám.“

„Mne přece taky skoro neznáš!“

„Jsi syn římského císaře. A on je jenom bratr.“

„Ano. A taky - on je starý, víš? Je mu osmadvacet.“

„A ty jsi mlád.“

„Proč to říkáš? Vím, že jsem mladší než ty. Ale není to moc poznat, viď?“

„Jsi muž. A budeš velikým králem, vím to.“

„Hm. Máš ráda koně? Je u vás mnoho koní?“

„V Čechách je všecko.“

„Otec říkává, že vládnout je veliké umění. Myslíš si to taky?“

„Naše rody jsou dobré. Dokážeme to.“

„Ano. Jsi krásná. Jak má být žena rytíře.“

„Víc než rytíře. Zena krále.“

„Chtěl bych, aby ses často smála, líbí se mi tvůj úsměv.“

„Doposud k tomu v Čechách nebylo mnoho příležitosti.“

Byla to jen malá chvilka, ve které je nechali o samotě v tom předsvatebním mumraji. Ona se jmenovala Eliška z rodu Přemyslova, on Jan, syn Jindřicha VII. Lucemburského. Za čtyři dny začaly svatební obřady - a o několik měsíců později byli už uprostřed Čech - a v čele vojska.

Ke všemu se ještě zvedl vítr, opírá se do koňských slabin, profukuje krzna, olepkává udidla a ježí koňské chlupy.

Klisnička pofrkává a obtížně se brodí sněhovým příkrovem, ale Jan se usmívá, neboť je mu čtrnáct let a co všecko v těch létech není k smíchu. Poplácal klisnu po rozměrném krku a bujněji popohnal kupředu, před velikánskou kobylu Dietgena z Castellu, celého v železe, před hřebce Bertolda z Henneberka, před celý ten pyšný, hrdý roj mnoha kopí, ještě včera hrdý a pyšný, dnes klopýtající sněhem nahoře umrzlým a dole mokrým. Všivý čas pro válku, je konec listopadu.

Vzteklé pohledy se obracejí k zasněženým hradbám Kolína, který nechávají za zády, kouř a dým se valí z předměstí, ale u těch ohňů není tepla, je to jen oheň pomsty. Teplo je tam, kam je nevpustili, v kolínských hradbách, v roubených podsíňkách a v seně stodol. Kolínští měšťané se báli, prostě se báli otevřít bránu téhle hordě a sami si sedí v teple a radují se, že to dopuštění odtáhlo a nechalo je na pokoji. Tak ať jim tu radost pokazí aspoň hořící boudy před hradbami.

Pomalu, volně se vleče vojsko a srší nad ním nadávky. Ale Jan Lucemburský se usmívá, vždyť táhne ku Praze, vyrvat ji z moci Jindřicha Korutanského, vede vojsko ke svému hlavnímu městu, aby je pokořil a zároveň pozvedl k největšímu a nejslavnějšímu z měst křesťanského světa. Je snílek, je z rodu Lucemburků a to byli vždycky snílkové a dobří braši, kteří se nebáli bitev ani tak nedůstojných, jako je tohle bojování s větrem a sněhem.

Je tomu měsíc, co se hnal dubinou nedaleko Lokte. Letěl kupředu, jak se sluší letět králi, nestačili mu, družina zůstávala vzadu.

Vylétl na kopec a zarazil klisnu. To byl ještě říjen a krásný podzim. A zem, která mu ležela u nohou, byla krásnější než barvy podzimu.

Čechy. Slýchal o nich. Troyes, cisterciácký mnich na francouzském dvoře vyprávěl často o velikém králi Přemyslu Otakaru, o bohatém Václavovi, o stříbrných dolech kutnohorských, nesoucích moc a bohatství. Ale Jan ho tehdy příliš neposlouchal, ach, proč bůh nedá člověku vnuknutí, že teď, právě teď jde o věci, kterým se naslouchat musí, neboť se jednou stanou životem a smrtí!

Kobylka stála na kopečku nad hranicí jeho Čech. A on byl tenkrát dojat, neboť se setkal s velkou láskou, nešťastnou láskou, ale to ještě nevěděl, to neví ani teď, když se plazí tou chmurnou zimou k beznadějnému tažení na Prahu, ještě léta to nebude vědět, ještě léta to bude velká a šťastná láska.

Příliš náhle vylétl Jindřich Lucemburský, jeho otec, do výšek tak nečekaných, než aby to sám nepokládal za řízení boží a aby kus té víry nepřenesl i na svého syna. Králové ostatně tenkrát vznikali jen řízením božím a přesto, že jich často bývalo víc než království, trvali na svém. Snad že bůh zapomněl a jmenoval dva své světské náměstky najednou - pak to upřesní bitva, ve které se bůh rozhodne, kterého z nich to vlastně myslel vážně, snad že ten druhý je zplozenec pekel a jenom předstírá, že jej vyvolil bůh.

Jindřich Lucemburský však byl nepatrným, bezvýznamným obejdou u francouzského dvora, a hle, dnes je císařem římským a německým, zčista jasna, během půl roku. Jak by v tom neviděl skutečnou ruku boží, jak by se mohl dát cestou svých předchůdců, kteří po dobu své vlády leda ukradli co se dalo pro svůj rod. On, Jindřich, byl císařem skutečně z boží vůle, on znovu zvedne myšlenku velké říše římské, sjednotí Německo a Itálii, vládnout, to znamená poslání.

„Vládnout, to znamená poslání,“ šeptal si na onom chlumu na hranicích také Jan, Jindřichův syn.

V té chvíli jeho otec sjížděl z horských alpských sedel dolů, do Itálie. Dosáhnout korunovace v Římě, sjednotit rozervaná italská města. Veliké poslání římských císařů, o které se Jindřichovi předchůdci už desítky let ani nepokusili.

Jeho syn, s pyšným titulem krále českého a polského, generálního vikáře v Němcích a Království arelátském - zatím ovšem s ničím jiným nežli s titulem - sjížděl v té chvíli po svahu dál, do české země, kterou už pokládal za svou. Byl říjen 1310.

Pak stihli prvou lidskou duši. Uhlíř tam nedaleko cesty pálil milíře. Jan zajel až k němu. Nerozuměl ten uhlíř německy, ale Janova skoro dětská tvář byla vlídná, jasná, plná nadšení, a tak uhlíř brzo povolil dlaň, svírající pevný klacek, a též se usmál bílými zuby v černé tváři. Byl to prvý Janův poddaný, kterého potkal ve vlastní zemi.

Nařídil vzít uhlíře s sebou, povýšit někam ke královskému služebnictvu, a chlap zpočátku šel, ale pak, když pochopil, oč běží, začal se bránit zuby nehty. Měl v těch lesích mladou ženu, jenže vyprávějte pacholkům, kteří nerozumějí, a dobře, že nerozumějí. Mladá žena v lesích a válečnická verbež, sehnaná po Němcích, dobře, že nerozuměli, snad by byli uhlíře Benadu vyprovodili až k jeho ženě. Takhle ho jenom svázali a hodili na vůz, je to králův rozkaz, uhlíř musí s námi, i když se mu nechce. A uhlíř v noci přehryzal pouta a utekl.

Jana to mrzelo, byl to přece první poddaný a chtěl pro něj jen dobré. Ale pak se utěšil, že má dobré a smělé poddané, smělé a nepoddajné, které bude radost vodit do bitev.

O nepoddajnosti toho lidu se pak mohl přesvědčit ještě mnohokrát. Nejdříve z oběšenců na rozcestích. Bylo jich nepočítaně.

Když je potkali poprvé, němé, pokyvující se ve větru, Jan skousl rty, král se přece nesmí zachvít při pohledu na smrt. Ale člověk je tak strašně sešlý, tak strašně ubohý, je-li dokonale mrtev a visí-li na větvi. Chtěl by to někomu říct, ale byl král... a kolem všichni stáli níž než on. A byl chlapec... a kolem byli dospělí muži, kteří už mnohokrát dali někoho pověsit.

Ani své ženě to nemohl říct. Eliška Přemyslovna se svými osmnácti lety byla mu v takových věcech ještě vzdálenější než ošlehaní, zvrásnění muži okolo. Neboť Jan se trochu styděl za svých čtrnáct let (ona ostatně za svých osmnáct).

Co bylo přirozenější než vidět v těch mrtvých vinu Jindřicha Korutanského? Jan stál před oběšenci, jeho vojsko ho míjelo, chechtalo se, jak se ti viselci směšně klátí... a Jan věděl: nebude oběšenců v Čechách. Nebude, nebude, nebude!

Chtěla tomu náhoda, že jednomu z těch mrtvých právě upadla noha, vyvlékla se z prohnilých kloubů a padla na zem.

Jan sevřel zuby a pobídl klisnu. Blíž, blíž k nim, k těm visícím, k té vině Jindřicha Korutanského, který si také říká český král a věší své poddané, blíž k nim, jdi, potvoro, já vím, páchnou ti bývalí lidé, ale já jsem král a jdu blíž, až k nim!

Vytasil meč a uťal zpuchřelý lýčený provaz, který by povolil i pod dotykem prstu. Uťal jej ranou, která jako by utínala hlavu Jindřichovi z Korutan, a viselcovo tělo padlo k nohám kobyly, k matičce zemi.

Možná, že to byl zloděj a koněberka, pověšený zcela po právu, to dokonce nejspíše. Ale pro Jana to byla vina Jindřicha z Korutan, tu rozťal svým rozmachem. Kobyla zajančila a Janovi se zvedl žaludek. Pryč, dál od tohoto zápachu, od té Korutancovy špíny, které nebude, nebude, přisámbůh, za vlády Jana nebude viselců v Čechách.

Ale tenkrát jich potkávali ještě mnoho.

Šli podél Ohře a Jan málem utonul, když se sám vrhal do rozvodněné řeky, aby při přechodu zachraňoval tonoucí oboz. Petr z Aspeltu, arcibiskup mohučský, ten, kterému otec Jindřich svěřil syna a celé toto tažení, měl k němu tenkrát dost dlouhou, řeč o tom, zač stojí život krále a zda se má dávat všanc pro pár ubohých vozů výstroje.

„Zač by stál královský život, kdyby byl chován pod skleněným zvonem jako ostatky svátých v kolmarském chrámu,“ řekl tenkrát Jan s elegancí, odkoukanou potulným básníkům, a mohučský lišák, jak říkávali Petrovi z Aspeltu po celé Evropě, se jenom zašklebil a neřekl už nic.

A táhli dál, podzim byl krásný, táhli starou cestou říšských vojsk, kterou se tak často vpadávalo do Čech. Ne ku Praze, nejdřív k pokladnici země, ke Kutným Horám. Čeští šlechtici se přicházeli poklonit a připojovali se k říšskému vojsku, i biskup Jan z Dražic se v Roudnici připojil, všechno šlo krásně a Korutanec se ani neodvážil postavit se polem.

Pak Kutná Hora uzavřela brány a Korutancův kapitán, Konrád z Aufenštejna, se dobře bil v jejích zdech.

Podzim přestal být krásný a uhodily zimy, naděje vyhnat Korutance z Čech jediným úderem se počínala ztrácet ve vánicích.

Petr z Aspeltu svolal v táboře pod kutnohorskými hradbami poradu.

„Zůstat tady a uhodit z jihu, říkal jsem to hned, to ne, dali jste na pána z Lipé,“ pravil zvučně Dietgen z Castellu a jeho bratr přikývl. Dietgen z Castellu byl říšský šlechtic, dost významný, aby jeho slovo bylo bráno vážně, s dost jemnou slupkou, aby se mohl pohybovat v nejbližším okolí králů. Ale stál-li v té době rváč a lakota před Kutnou Horou, o které se vyprávěly zkazky, před nevyčerpatelnou pokladnicí, z níž pramenilo legendární bohatství českých králů Otakarem počínaje, tu jemná slupka padávala rychleji než před kterýmkoliv jiným městem, ve kterém se bylo lze nadít kořisti. Kutná Hora byl sen všech rváčů a lakotů, co jich kde po Němcích bylo - a nebylo jich málo, však proto také přitáhli nejdříve sem. Co tedy mohl říci Dietgen z Castellu jiného než — zůstat a dobýt.

„Z jihu ji nedobudem,“ pravil podmračeně Jindřich z Lipé a držel se za tvář, kam ho trefila odražená tříska při odpoledním pokusu o zteč. „Je-li takhle osazena, znamená to týdny. Týdny obléhání v tom psím počasí a s bůhvíjakým výsledkem. Nechrne Kutnou Horu, říkám.“

„Bojíš se?!“ vyskočil král Jan. „Bojíš se, pane z Lipé?“ Hleděl na něho divoce, nevěděl vlastně proč, vždyť on sám chtěl pryč od Kutné Hory, chtěl ku Praze, k hlavě království, vždyť vlastně souhlasil s tím rozložitým českým pánem, a přece vykřikl své „Bojíš se“ hlasem téměř přeskakujícím. Neměl rád pána z Lipé.

„Znám Kutnou Horu,“ řekl volně Jindřich z Lipé a hleděl bez bázně na svého o dvacet let mladšího krále.

„Ano, to zná ...“ pravil zlomyslně Dietgen z Castellu a jeho zlomyslnost sdílela většina členů této rady.

Neboť Jindřich z Lipé tou pokladnicí křesťanského světa, opředenou pověstmi, tím snem každého německého rváče, vládl po mnoho let. On, Jindřich z Lipé, tu ztělesňuje to, co se říká po všech Němcích o českých pánech. Zrada a meč do zad, to jsou čeští páni už od zavraždění posledního Přemyslovce.

V čím žoldu byl ten podlec na olomouckém hradě, který otevřel tepny Václava Třetího? Komu to posloužilo? Ne snad panu Jindřichu z Lipé, který pak třem králům prodával svou přízeň? A věru že šli v příliš rychlém sledu ti čeští králové od smrti posledního velikána, Václava Druhého. Václav III. zabit v Olomouci, pak Jindřich Korutanský, pak Rudolf Habsburský, jenž zemřel rovněž podivně - a znovu Korutanec, to všechno v pěti letech. Těm všem se prodával pán z Lipé - a ne lacino - vždy tomu příštímu na úkor toho jsoucího, třem králům, jednomu dvakrát, právě tomu Korutanci, proti kterému teď stojí všichni pod Kutnou Horou a mrznou a nevědí kudy kam. Teď se tedy prodává čtvrtému.

Ne, v této radě má jen málo lidí rádo Jindřicha z Lipé. Ale on to ví a vypadá, že je mu to jedno. Neboť je-li prodejný zrádce, je také dobrý válečník a Kutnou Horu opravdu zná. Zná i ty tady, co se mu vysmívají. Třeba Dietgena, který nemyslí na nic jiného než na poklady v mincmistrovském domě, nebo Rudolfa, falckraběte bavorského, který tam mlčky sedí v temném rohu, ač by měl být na místě nejpřednějším, jediný kurfiřt, který doprovází Janovo vojsko. A sedí v temném rohu a při odpoledním šturmu jako by v něm seděl též. Rudolf Bavor je Korutancovým bratránkem a kdoví, zda právě to nebyl důvod, proč tohle vojsko muselo šest neděl, šest dlouhých neděl čekat v Norimberce na Rudolfovy posily, takže teď je listopad, konec listopadu a psí zima a žádná píce široko daleko. A tihle že by mu měli vytýkat zradu?

Ví, proč tak vyskočil Jan. Pán z Lipé si příštího krále hledí. A líbí se mu ten mladý rytíř, skoro dítě, a přece rytíř. A ví také, uhádl to, co by se líbilo tomu mladému králi. Praha. Proč tedy stát pod Kutnou Horou? Když jí nelze dobýt, je-li pevně hájená - a to je, Aufenštejn není špatný bojovník a horníci kutnohorští netouží po říšském vojsku ve svých zdech. Nabízím ti přece cestu, dívá se pán z Lipé trochu posměšně, trochu shovívavě a trochu s obdivem pro ten zápal mládí na Jana, na svého posledního krále.

Falckrabě Rudolf sedí ve svém temném rohu a myslí si, že celé to tažení je nesmysl. Dostal dnes zprávy o jakýchsi zmatcích v Bavorsku, bratr Ludvík těží z jeho nepřítomnosti, pěkný bratr, měl bych být tam, v Bavorech, s celým svým zbrojným lidem a zatím stojím před hradbami, které vypadají nedobytně. Ale říct to nemůže, mohučský arcibiskup je jedovatec, že mu rovno není a těch šest neděl čekání v Norimberku by mu nesmlčel. Jenže v Rudolfovi roste rozhodnutí, že sebere svých pět set kopí - a do Bavor, kde jde o něj, o Rudolfa, ne o Lucemburky, kteří si beztak troufají až příliš. Šedesát Rudolfových rytířů odjelo s otcem Lucemburkem do Itálie a on tu s Lucemburkem synem trčí v proradných Čechách a musí naslouchat pánu z Lipé, tomu zrádci a věrolomníku.

„Celé to tažení je nesmysl,“ vyštěkl přece jenom v náhlém pohnutí nad tou pitomou situací, ať řekne mohučský lišák, co řekne, je to nesmysl a vrátit se do Němec je nejlepší řešení.

Petr z Aspeltu, mohučský arcibiskup, neřekl nic, nepřipomněl Norimberk. Postavení říšského vojska bylo příliš vážné, než aby si teď mohli dovolit hádky. Arcibiskup ostatně věděl, že Rudolf na tu výtku čeká, znal ho příliš dobře a on z duše nerad dělal to, co se od něho právě čekalo.

Jan prudce otočil hlavu k Rudolfovu temnému koutu a arcibiskup se lehounce naklonil kupředu. Začne Jan výčitky, na které teď není čas?

„Vaše rady,“ řekl Jan. „Vaše rady, jak dokončit toto tažení.“

Je to král, myslel si arcibiskup a snad se i malinko usmál. A bavorského Rudolfa už mrzelo, že se dal unést, víc mrzelo, než kdyby se přeli, než kdyby mu opravdu otloukal o hlavu Norimberk.

Nahoře na stanovém dílci tál sníh a jakousi skulinou kapal za krk Janovi z Vartemberka. Úzká, bystrá tvář, jako by patřila spíš klášternímu mnichu, utrácejícímu svůj čas v knihách. Nebyl v té společnosti poznamenán stigmatem zrádce, ačkoli nebylo lepších přátel než Vartemberk a pán z Lipé a ačkoli, po pravdě řečeno, nekořistil Vartemberk z proměn na českém trůně o nic míň než jeho přítel. V případě Lucemburků se prostě přidal včas.

Teď mu kapalo za krk, měl vztek na Rudolfa (To je rytíř? Utéct při troše zimy?) a také věděl, že už teď začíná boj i o mírové časy. Král Jan stvrdil ve Špýru, že nebude trpět v radě cizince, ale teď táhnou do Čech a v téhle radě je věru víc Němců než Čechů. A pána z Lipé král milovat nebude, to je vidět, příliš mu nasadili do hlavy, že Češi jsou zrádné plémě, smrt posledního Přemyslovce českému panstvu na dobrém jménu nepřidala. Teď, v těžkých časech, sluší se tedy dokázat, kdo mu stojí po boku, kdo zná tuto zemi a kdo bude moci stát poblíže krále i napotom.

„Pokusit se o Kolín,“ řekl Jan z Vartemberka. „Příhodné město, lze z něho ohrožovat Horu i Prahu a bude-li nejhůř, v kolínských zdech může vojsko přezimovat.“

Pán z Lipé po něm blýskl úsměvnýma očima. Není to špatně vymyšleno. A asi jenom Jindřich z Lipé ví, že Vartemberk si tu přihřívá vlastní polívčičku; ne, Vartemberk nemiluje Kolínské, ze svého Nymburka, který má v zástavě, je s nimi stále ve sporu, není to špatně vymyšleno. Až na to, že kolínské hradby nejsou o nic méně pevné než ty kutnohorské.

Čtrnáctiletý Jan se rozhlédl trochu bezradně. Kolín. Nic mu to neříkalo. Pocítil v té chvíli, že je cizinec, tak trochu odkázaný třeba na chytrou tvář toho Vartemberka či na toho Jindřicha z Lipé s rozpláclým nosem.

Ale arcibiskup z Mohuče nebyl odkázán na nikoho. Znal tu zem, bože, strávil tu krásná léta ještě za Václava II., znal tuhle zem a věděl, co je to Kolín.

„Je tam míšeňská osádka?“ zeptal se - a bylo to po prvé, kdy vpadl do porady.

„Co víme, není,“ pravil Vartemberk uvážlivě a s tváří kamennou“ Ptá-li se na to arcibiskup, neptá se zbytečně. A není-li v Kolíně míšeňská osádka ... Vartemberkovo nitro nebylo kamenné a uvážlivé. Nenáviděl Kolín. To bylo to pravé slovo. Nenáviděl.

Mohučský arcibiskup ho však zklamal: „Pak tedy... v míru. Nesluší se, aby král bořil svá vlastní města, není-li v nich nepřítel. Sjednám to s Kolínskými.“

„A nepoddá-li se Kolín?“ zasáhl Jindřich z Lipé a všichni na něj nevlídně pohlédli. Vždyť ani arcibiskup, ten vždycky pochybující arcibiskup nepochyboval, že se Kolínští skloní před panstvem tak mocným, jako byl syn římského krále a arcibiskup mohučský.

„Kolín se poddá,“ řekl Petr z Aspeltu a skončil tím poradu.

Kolín se nepoddal.

Šest dnů, šest drahocenných dnů ztratili před Kolínem a arcibiskup sliboval i vyhrožoval, nepomohlo nic.

Zbyl jenom poslední pokus, pravda, trochu zoufalý. Praha. Osazená silnými vojsky míšeňského Fridricha, jehož si Korutanec povolal na pomoc.

Ale Praha byla právě to, po čem toužil Jan, a tak teď bujaře pobodává klisničku a vesele zdraví studený vítr, za zády dým kolínského předměstí.

A po chvíli otočí koně a uhání z čela zas někam dozadu, podél klnoucího vojska, k saním své ženy, uvidět Elišku, sdělit s ní zas a znovu, že není důvodů k malověrnosti a že to přece všecko dopadá dobře, najít ještě jedny zářící oči uprostřed těch promrzlých a vzteklých mužů a zeptat se, zdali už tam, za tím návrším se nevynoří Praha, o níž se bůhví proč domnívá, že její hradby budou měkčí nežli ty kutnohorské a kolínské. Snad proto, že to město miluje, ačkoliv je ještě nikdy neviděl.

Našel Eliščiny sáně, našel i důvěřivý pohled, ve který doufal a po chvíli sklouzl ze sedla do saní, lip se tak povídá, oba se smáli, jak jí téměř upadl do klína. Namanul se tam Jindřich z Lipé a zachytil volné otěže královy kobylky, Janovi se zdálo, že český pán se po něm podíval nepříliš přátelsky a něčím posměvačně - ale snad se mu to jenom zdálo.

Vojsko táhne ku Praze, proklíná vítr a Kolín - a ti dva na saních se smějí.

Po kolínských hradbách pobíhá v té chvíli ošklivý, malý mužík, dva zuby trčí mezi prošedivělými vousy; huláká rozjařené příkazy na chasu, která jen váhavě vychází z brány hasit, co se hasit dá - mnoho se toho už neuhasí. Váhavost není zbytečná, co kdyby se ještě obrátil had vojska, mizející v dálce v bělavé mlze pozdního podzimu; nestalo se mnohokrát, že obléhatelé předstírali ústup, aby se pak jezdci nečekaně přiřítili a prolétnuvše požárem, vnikli otevřenou branou do města? A tak leckdo z těch, co vyšli hasit, si hledí spíš té větrné mlhy, mokré a nebezpečné, a téměř vidí letět proti sobě ojíněnou koňskou hruď i matnou ocel, vidí ji lip a výrazněji než oranž plamenů.

Malý mužík, platnéř Pork, ví, že vojsko se nevrátí a nemůže vrátit, zvlášť když vypálili chatrče před hradbami.

Platnéř Pork je šťasten. Snad je to jiné štěstí než ono štěstí čtrnáctiletého krále tam ve vichru někde daleko vpředu; ale je to štěstí a není o nic menší proto, že není královské.

Šest dní leželo říšské vojsko tady, před Kolínem, v tom moři plamenů, které tenkrát ještě bylo hrstkou bídně stlučených chalup, v nichž se marně snažila zachytit kousek tepla nejen promrzlá, rány olizující vojenská verbež, ale i mohučský pan arcibiskupa Jan z Var temberka, ten, jehož se Kolínští báli nejvíc.

Tři dny docházel kolozubý platnéř do vojenského ležení před hradbou, to se ví, ne sám, ale jakoby sám, to on mluvil za Kolín, někdy mluvil, někdy jenom mlčel, někdy se tvářil, že nerozumí, jindy hlasem nadmíru pokorným mlel o koze, protože o voze bylo radno raději nemluvit. Šest nejslavnějších kolínských dnů je za nimi a on, malý, ošklivý, ryšavý mužík zůstal vítězem - a proto je teď šťasten.

Čtvrtého dne obležení, přede dvěma dny tedy, se dokonce rozevřela kolínská brána, ne pro vojsko, jen pro královský průvod, pro ty nejvyšší a platnéř stál na podsebití a všechny zraky kolínské čeledi byly obráceny k němu, aby při sebemenším pokynu zas přirazili tu bránu, kdyby se snad za průvodem chtěla nenápadně prodrat jízda, přirazit bránu, i kdyby v ní měli skřípnout arcibiskupův šos, i kdyby měli přerazit hnáty královské kobyle, neboť platnéř není dnešní.

To platnéř Pork teď pozorně propouští branou mohučského arcibiskupa, týž Pork, který před čtyřiceti lety právě v Mohuči... i vzpomínka plaše prchá od platnéřových těžkých chvil tenkrát... v Mohuči.

A branou projíždí Petr z Aspeltu a vedle něho Jan Lucembursky a Jindřich z Lipé a Bertold z Henneberka, vida, Vartemberka nevzali, nebo snad sám nechtěl? Škoda, dobře by se tu vyjímal v roli prosebníka, udělali chybu, mžourá si starostlivě a přece trochu vesele platnéř Pork, slézaje po příkrých schodech dolů, poklonit se, uvítat, pokloní se hluboce, proč ne, on je tu pán, a kdo se komu klaní, to teď nerozhoduje, tak proč se nepoklonit? I Rudolf, bavorský falckrabě chybí, celé tři dny toho předchozího jednání ve stanech se tvářil, jako by ho bolely zuby, asi se mu nechce trávit zimu v Kolíně, ani nám se nechce, milý falckrabě, ani nám, Kolínským, ani mně, platnéři Porkovi, tudy prosím, můj dům je vaším, pane z Ottingenu, pane z Hohenlohe, pane z Brunecku. Desítky let si budou ještě Kolínští ukazovat ten dům, tady byl Jan Lucemburský a mohučský metropolita, tady jednali s platnéřem, s naším Pórkem, tady, v téhle místnosti, veliká, viďte, největší v Kolíně a tenkrát se sem ani nemohli vejít.

„Všechna práva, která má Praha... dá nový král Kolínu. Dobře, nic nového, to už přece bylo řečeno tam, ve stanech; myslí si snad mohučský šedivec, že ta slova zazní lip pod klenbou kolínské světnice?

Petr z Aspeltu po očku hlídá spíš své druhy, snaží se uhodnout, kdy vybuchne ten český hulvát z Lipé (ačkoliv hulvát na to nevypadá), kdy vyletí z křesla český král a generální vikář říše římské a Království arelátského, protože je potupné už vůbec to, že sedí v téhle světnici, že vešli bez ozbrojeného průvodu, že vůbec mluví s tím křivonohým šantalou; je to potupné a bude ještě potupnější, vždyť metropolita už ví, už ví skoro jistě, že odtud odtáhnou, že se to nepodaří, že křivonohý šantala není hráč, a oni by teď potřebovali hráče. Skoro se mu líbí, jak se ten rezatec uklání, jak souhlasí, ano, stále souhlasí, jen když má odpovědět, pak nerozumí nebo to zaplete, skoro se mu líbí platnéř Pork, trochu ho i chápe. Tak tedy - do útoku, než se rezatec bude moci zase uklonit a než podrážděné, draze tepané pancíře a italské sukno zavíří vztekle tímhle doupětem:

„Král Jan má být co nejdříve korunován, a přezimuje-li říšské vojsko v Kolíně, není důvodu, proč korunovaci odkládat. Není důvodu, proč nekorunovat hned a tady - v kolínských hradbách, a není snad třeba říkat, co znamená pro Kolín, stane-li se korunovačním městem nové dynastie.“

Tak. Rána vypálena - a teď se toč, rezatý skrčku.

Platnéř Pork ví - teď je ta chvíle. Teď snad rozhoduje svůj život a svou smrt, ba víc, život svého města. Žádné sliby chyby. Tohle by asi bylo nutno splnit, z toho by se nevykroutili, celou zimu ve městě, odkázáni na konšelské zásoby, ano, Jan Lucemburský by mohl být v Kolíně korunován a jméno Kolína by letělo Evropou a platnéř Pork by byl u toho, ne jako čumil, jako hrdý zástupce královských měst. A přijeli by mnozí, závějemi by se prodrali až do kolínských hradeb, kolikrát v životě můžete zažít korunovaci, slávu a sliby, hlavně sliby a nejen slavnostní? Na tuhle zimu by byl Kolín hlavním městem a ani pak by nikdy nemohl klesnout mezi poslední, kdyby - kdyby ovšem lucemburští vyhráli. A vyhrají?

Platnéř Pork o tom nepřemýšlí poprvé, celé ty dny je to hlavní otázka kolínských měšťanů. Když lucemburští vyhrají bez Kolína, bude zle. Když vyhrají s Kolínem - bude taky zle, neboť tu hordu je třeba živit, celou zimu živit a kdoví kolik jich sem ještě přijede - a co když potom prohrají? Tři dny se v Kolíně střídají pro a proti a víc je těch proti, protože doposud nebyla řeč o korunovaci a protože ta špinavá, řičící banda pod hradbami nutí každého, aby si představil, živě představil (a vzorů mají dost), co by přišlo nejdřív, hned, za hodinu. Vpád těch zmrzlých, vzteklých chlapů do úzkých uliček, do podsíněk a světnic, do truhel a pokladnic i do klínů matek a dcer, jste měšťané, jste poddaní Korutancovi, tři dny jste nás drželi před městem, tak teď plaťte, já jsem z Výšinova a z Vysokova, z Lepšova a z Nadřazení a vy jste chamraď a my jsme vojáci.

A přijde zlá zima a oni možná ani nevyhrají.

Platnéř Pork ví, čeho se bojí Kolínští. Ale ví také, že by si královští dali pozor, aby si město nepoštvali proti sobě a že tenhle malý tlusťoch v arcibiskupském hábitu by dokázal tu hordu udržet. Platnéř si taky dovede představit, možná jediný, co by pro Kolín znamenalo být korunním městem. A přece to zapírá sám sobě, přece v konšelské radě sbíral všechnu svou výmluvnost, aby vylíčil v barvách co nejtemnějších osudy měst, která přijala k přezimování vojsko.

Dole ve sklepě Porkova domu totiž, zavřen na závoru a s dostatkem jídla na tři dny - kdyby se snad jednání mělo protáhnout na takovou dobu, přechází dlouhými kroky Frenclin Pork, platnéřův syn. Starý Pork se byl osobně přesvědčit, zda je opatřen dobře (a myslel přitom spíš na to, zda je dobře zavřen). Neboť Frenclin nesmí být spatřen, nesmí se setkat s Jindřichem z Lipé a s Vartemberkem. Teď je to snadné, zavře se do sklepa na závoru; ale může Pork skrývat svého syna celou zimu? Už teď se ptal B fetiš, kde je Frenclin, proč se zkřivený Pork nepochlubí rovnou a svižnou odnoží svého nečetného rodu? Nemůže se pochlubit - a je to silnější než korunovace v kolínských hradbách. Ctižádost a strach nebývají přáteli - a Porkovi je šedesát a ví, že strach se naplňuje častěji — o tolik častěji než nejprudší ctižádost.

Strach je starý půldruhého roku.

V březnu 1309 vylomilo padesát chlapů v měšťanském žoldu vrata sedleckého kláštera, hnala je ctižádost i strach, nejdříve víc ctižádost, pak už víc strach, protože prohrát znamenalo konec, nekonečně pomalý konec pod těžkým katovým kolem, kterým se přeráží pěkně pomaloučku, nohama počínaje, každá kost v těle. To Peregrin Puš a kutnohorští Ruthardi - a s nimi Frenclin Pork — letěli s holými meči klášterními chodbami a trochu šíleně se pak smáli přímo do očí mžourajícímu, sotva probuzenému pánu z Lipé a pánu z Vartemberka a pánu z Klingenberka, smáli se i do nevidoucích očí v roztříštěné lebce kutnohorského rychtáře, ano, to jsme my, měšťané, městští se zvedli proti vám!

A praskaly veřeje a meče se otupovaly o železo zámků, hledali Volframa, měšťana z Prahy, propukly nenávisti, léta skrývané a tím hlubší. A posel letěl ku Praze, nebylo trpělivosti čekat na posla odtamtud, míjeli se ti dva, ale oba nesli dobré zprávy, ano, zdařilo se, i v Praze se zvedl meč v měšťanské ruce, Thusintmark a Jakub Velfl od Věže, obyčejný Thusintmark a obyčejný Velfl zajali pány Hynka Žáka z Dubé a Rajmunda z Lichtemburka, pouta jim dokonce nasadili, snad byli důslednější, snad se míň báli - nebo snad proto, že se báli víc.

Pána z Lipé a Vartemberka nespoutali, jen je odvedli na Litice; Vartemberk byl bledý jako plátno a slovo nepromluvil a pán z Lipé vypadal udiveně; nejvíc se divil, že pan Procek z Potštejna propůjčil své Litice k tak podivnému podniku a pak se divil ještě víc (Frenclin by ho byl nejraději zabil za ten údiv), že pan Procek probil a prochlastal svůj hrad a že Litice teď patří Pušovi, ano, měšťanu Pušovi hrad, čemu se, ke všem sakrům, divíš, pane z Lipé!? Tvůj otec byl z Dubé a z Pirkštejna, protože dřepěl na svém chatrném Pirkštejně a postavil ti Lipé, dobře, jen se pak nesmíš divit, když měšťan Puš je z Litic! Může si najmout víc mečů než kdokoli z tvých přátel, co tu sedí jak kyselé vrány!

Frenclin je hlídal na Liticích a z duše je všecky nenáviděl, až v něm nedlouho potom vyrostla větší nenávist. K Ruthardům a Velflům, jak se tak scházeli k nekonečným poradám a jeden vřeštěl, aby pány radši popravili, a druhý zas, že by je měli pustit. Hlasy se zvyšovaly a Frenclin je začal nenávidět ne proto, co navrhovali, ale proto, proč to navrhovali. Protože i on, Frenclin, měl v sobě strach a jakousi divnou úctu tam k těm pod zámkem a chtěl ji vykořenit, nechápal, kde se bere, nechápal, proč právě úcta je souputníkem jeho nenávisti. A právě ten strach a tu podvědomou úctu tušil i v měšťanských poradách, úctu zakrývanou siláckými slovy i rozvážným opatrnictvím. Cítili děs z toho, co udělali, a hrůzu z toho, čeho se dosud nikdo, pokud lidská paměť sahá, neodvážil. Velflové i Ruthardi, i Peregrin Puš, odnedávna z Litic.

Snad proto se Frenclin jednoho dne tenkrát na Liticích nedbale otočil k vězňům, když dohlížel na podávání jídla, a zeptal se: „Chcete mnicha nebo kněze k poslední útěše?“

Cínová miska Vartemberkovi upadla na zem, Jindřich z Lipé jenom pomalu zvedl hlavu, Frenclinovy oči najednou uhnuly a bojácně zatékaly - teď, teď se něco stane, strach se odněkud od žaludku pozvedl k srdci - nestalo se nic, jen pán z Klingenberka se rozvřískal.

„Neodvážíte se, neopovážíte se, nemůžete se odvážit!“

A strach opadával od Frenclinova srdce, mizel a rozplýval se každým zaskučením Klingenberkovým, jako se sníh rozplývá na teplém koňském čenichu, děkuji, pane z Klingenberka, povykuj dál, bojíš se smrti, kdo by se nebál, vřískáš docela stejně jako Albrecht Ruthard, to i on se jenom bojí smrti, nebojí se vznešenosti, odvěkého řádu, jenom smrti; možná se bojí víc, protože u něho by to nebyl čistý úder meče na zátylek, bojí se smrti - i ty se bojíš a vše je jasné a pán z Lipé se bojí jenom trochu, zelené oči mu září z vousisek docela jako Jakubovi od Věže, který se taky bojí jenom trochu, děkuji, Klingenberku, není vznešenosti, určené bohem, je jenom síla ve špičce meče a ta byla tentokrát s námi, snad prohrajem, snad se budem více bát smrti, ale můj strach a úcta, nenáviděná úcta k vám, jak tu sedíte, se promění v jinou, lidštější, třeba v úctu k Vartemberkovi, který tu teď sbírá kousky masa z rozlité šlichty, v úctu, smíšenou s nenávistí, protože jsem Kolínský a kolínská nenávist s Vartemberkem skončí až smrtí, jeho nebo Kolína. Jenže on se té smrti bál jako muž, Klingenberku - a ty jako baba, jako je muž Jakub od Věže a Ruthard jenom baba, jedno, kdo je pán a kdo jenom měšťan.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se tenkrát Jindřich z Lipé.

„Frenclin. Odnikud. Nemám hrad,“ řekl platnéřův syn, snaže se dodat slovům trochu pohrdání, kterého v něm nebylo, aspoň vůči pánu z Lipé ne.

Ta slova, právě tyhle věty se pak velmi často, velmi často probíraly v Porkově kolínské klenuté světnici, ve které o půldruhého roku později zasedl Lucemburk a arcibiskup a týž Jindřich z Lipé, který se tenkrát ptal.

Nešlo o význam těch vět, šlo o příjmení.

Dlouhá jednání o zajatých pánech i s nimi, jednání před králem (Korutanec si tenkrát dokázal pobouřit proti sobě obě strany), skončila smlouvou, vzrušeně a celá léta ještě probíranou s pohoršením i hrdostí celou Evropou. Měšťanům ta smlouva zaručila beztrestnost a přístup do královské rady a na důkaz a pro jistotu domluveny budoucí sňatky batolat a novorozeňat mezi měšťany a pány. Nakonec ovšem nezbylo z té smlouvy nic, leda skvělý námět pro kázání sedleckých mnichů

O tom, jak končí zaslepená pýcha nízkých, když sahá špinavými pařáty po něčem, co jí nepatří.

Frenclin i starý Pork přicházeli často do sedleckého kláštera za obchodem, poslouchávali spolu ta kázání a Frenclin si s úsměvem prohlížel své „špinavé pařáty“ a Pork stíhal syna vzteklými pohledy, stálo šest hřiven, aby si nikdo ze sedleckých nevzpomněl na Frenclinovu tvář, a on se ještě směje! Pravda, žádná hlava nepadla, jenže kdoví, jak bude dál. Důležité je, že jméno Pork zůstalo ve stínu. Byl jakýsi Frenclin, odnikud, Kolín se ničím nepodílel na tom šíleném dobrodružství, může se směle dívat do očí panu Jindřichu z Lipé i Janovi z Vartemberka - i když u toho je to už jedno, jeden důvod víc nebo míň.

A proto sedí Frenclin ve sklepě a starý Pork div ten sklep nedal zatlouct, protože ke všemu neštěstí si Frenclin vzpomněl, že není proč se skrývat a proč prý by se nepodíval pánu z Lipé do očí, když se dívají Ruthardi i Velflové; pěkně dívají, teď už pro jistotu prchají, kdekoliv se objeví korouhev pána z Lipé.

Pork je tenkrát varoval, Ruthardy i Pušovce, nic dobrého z toho nemůže pojít a taky nepošlo a ještě mu do toho vtáhli syna, a nebýt Frenclina dole ve sklepě, snad mohl být Kolín korunovačním městem, snad by se Pork odvážil, snad...

Takhle se kolozubý mužík zatvářil jak nejpitoměji dovedl (a uvědomil si v tom okamžiku, že Frenclin, jeho syn, krev jeho krve, by se za něj v té chvíli strašně a ukrutně styděl, a tím pitoměji začal šišlat), a soukal ze sebe, lezlo to z něho pomaloučku, že měšťané dlouho vážili a že si nemohou osobovat práva, jež od pradávna přináleží Praze, a že rádi, velice rádi otevřou své brány říšskému vojsku, jestliže tak učiní Praha. To byla nebetyčná drzost v téhle situaci, jenže platnéř ji zaobalil do takového chrochtání, koktání a skojíkání, že to nepochopili všichni naráz, a tak se jednotlivé výbuchy neslily v zemětřesení hněvu.

Jindřich z Lipé se jenom ušklíbl - je to přece jenom všecko do jednoho verbež - a omlouval se sám sobě, že o tom kdysi, tváří v tvář jakémusi měšťanskému kloučkovi, tam na Liticích před půldruhým rokem, zapochyboval. A ostatně - on to říkal, že je do Kolína nevpustí, a co taky v Kolíně celou dlouhou zimu?

I Petr z Aspeltu se ušklíbl, toho křivého, platnéřského ničemu odhadl tedy správně - a jen si tak pro sebe zauvažoval, jestli sem neměl přivést Elišku, pěkně v bílém a slavnostním; na Přemyslovny si tady potrpí a třeba by to na ně platilo, koneckonců, tenhle chlapec není pro ně král. Stala se chyba, možná, že bude k něčemu dobrá, je to už od začátku nešťastné tažení a potřebuje úspěch, jakýkoli, ale úspěch - a schovat se na celou zimu za kolínskou bránu je úspěch víc než pochybný. A přesto ho vzteká, že vlastně prohrál s touhle troskou rezatou, takhle si to tedy nepředstavoval.

A platnéř Pork dál blábolí zjevné nesmysly, jako že všichni jsou vítáni v jeho domě, jen když vojsko zůstane před branami.

I platnéř ví, že je to nesmysl, vždyť by musel zabít vlastního syna, ano, už i na to pomyslel, jméno Pórků se nezaplete do té sedlecké historie a zabít syna mu není po chuti, má jenom jednoho, nemluvě o té mohučské historii, která ho věru nenaučila zabíjet, už v té chvíli, kdy nůž procházel hrdlem, věděl tenkrát kolozubý mladík, že už nikdy nezabije, a když, tak že někoho najme - jenomže najímejte na zabití vlastního syna, krev své krve. Nic, to se tu raději koupe, ve vlastním potu si utápí v uctivých slovech hněv těch vzácných hostí.

„Jdeme odtud,“ vyskočil královský chlapec a nikdo mu nebrání, platnéř mezi ukláněním drží pohledem na uzdě své konšelské druhy, vždycky náchylné věřit, že to, co je teď, je největší neštěstí a že lip by bylo naopak; ještě před chvílí se chvěli, že vojska vstoupí do Kolína, a teď se chvějí, co bude, když nevstoupí.

Frenclin dole ve sklepě kopl do dveří.

To bylo před dvěma dny. Dnes tedy Pork huláká z hradeb své příkazy, huláká přeskakujícím hlasem, příliš mnoho se nařečnil v těchto dnech a hašení chatrčí v předměstí je to nejmenší - a tedy taky to nejlepší - co se mohlo Kolínským přihodit, když už se jednou objevilo pod hradbami vojsko. Huláká spíš jen tak pro potěšení, že jsou to vlastní pevné hradby a vlastní hlas. Je šťasten. Protože tím, kdo odchází, tím, po kom zbývá jen tmavá, široká stopa ve sněhu, je právě metropolita mohučský, který si nevzpomněl, a jak by taky mohl, jak daleko měl ještě tenkrát k arcibiskupské mitře, to spíš jeho písaři by mohli být nebezpeční a ještě tak nejspíš kat - ale bůhví kolik katů se od té doby vystřídalo v Mohuči? Proč by taky vozil mohučského kata, ti se vždycky najdou, domácí právo, tak tedy domácí kat, nevypadá dobře, když stíná někdo cizí - a ostatně, byl starý ten kat v Mohuči, myslel na stáří, když bral Porkovy zlaťáky, a teď už je i Pork stár.

Nejvyšší pán Mohuče utíká z jeho, z platnéřova města docela tak, jak kdysi platnéřský synek utíkal měsíčnou nocí a proklínal ten měsíc a modlil se za tmu, za úplnou, neprostupnou tmu, kterou by se dostal nejen přes hradby Mohuče, ale až tam, do přítmí Čech, jiný král a jiné právo a vojna je pořád, platnéři budou vždycky zapotřebí, jak by se neuživil, Čechy jsou bohaté a daleko od Mohuče a on má peníze.

Dobrá, snad to není docela stejné, arcibiskup nepřelézá hradbu a nemodlí se za neprostupnou tmu, jede na saních obklopen vojskem, ale snad to byla právě vidina téhle chvilky, vidina útěku toho mohučského, která štvala platnéře ke hře na tenkém ledě, snad ještě víc než nutnost zabít syna.

Vida, tady jde - Frenclin. Domácí už ho asi pustili, proč ne, pán z Lipé už je daleko. Co čumíš, synku, abych tě nevzal klanicí! Je ti líto tam těch? Chtěls je mít na krku? Celou zimu na vlastním krku? Bereš si na ten krk trochu moc, pozor, aby ti zůstal, co sakra čumíš?!

A Frenclin se jenom mlčky odvrací a sestupuje po schůdcích hradby. Pork za ním hledí s hubou otevřenou a mozek, hbitý před nejvyššími pány v křesťanstvu, jako by najednou vypovídal službu.

„Zachoval jsem ti život!“ chtělo by se vykřiknout. „Šest hřiven za tebe a za mlčení sedleckým mnichům!“

Ale Frenclin se neotáčí a Pork dosedl* na hradbu a myšlenka se jenom těžce probíjí k pojmenování: copak otcovrah rodí otcovrahy?

Plameny dohořely, neměly mnoho potravy, vítr se uklidnil a padá teď sníh s deštěm. Na kolínské hradbě sedí malá, křivonohá postavička, ještě si ho nevšímají, ještě mají všichni svých starostí dost, až večer se seběhnou do téže klenuté místnosti, ve které se vedla jednání, a budou lichotit a vynášet platnéře, jak uchránil město, a potichu se budou ptát, zda je nezavedl do záhuby.

Promočená, zplihlá postavička na hradbách ví, že se záhubou to snad nebude tak zlé. Jenom se najednou - od toho Frenclinova pohledu — cítí stár. Vsadit na kostku — a vsadit na ni všecko... život přece nejsou vrhcáby! Ale jednou, kdysi dávno, si platnéř Pork vsadil - a všecko vsadil na špičku dýky, nedohledal konce, nepřemýšlel, co bude dál, a bodl a přišla mohučská mučírna a útěk. A dnes je prvním měšťanem. Vsadil a vyhrál. Po čtyřiceti letech už přemýšlí a předvídá. Ví a dohlédá všech konců, dovede si představit, co by mohlo následovat — ale možná taky ne.

Možná ano, možná ne, nevsadíš, nevyhraješ - a Frenclin by vsadil. Třeba ani zabít by nebylo potřebí, možná mohl utéci, mohl strávit zimu v Mýtě a pak už by možná Pork byl členem královské rady, kdo ví? Mládí nedohlédá konců, a když pak přijdou, vždycky je možné proti nim něco udělat, třeba přelézt mohučské hradby a vydat se do Čech. A platnéř Pork se cítí velmi stár a ještě jednou se otáčí za tou temnou stopou, kterou odtáhlo ku Praze možná štěstí, možná neštěstí, jedna nebo šest, dvě plošky kostky, kterou si platnéř nehodil.

Pomalu se zvedá, pomalu ťape se schodů, plášť, nasáklý vodou, pleská o kamení, vítěz sestupuje ze svých pevných hradeb, tak tedy narovnat zkřivlé nohy, jde přece vítěz, který ještě dokáže hrát vrhcáby, anebo aspoň dokáže je nehrát.

„Teče ti mléko po bradě, synáčku, mléko po bradě! Mně nebudeš nic namlouvat, na to jsem už dost starý.“

„Právě.“

„Co právě? Co chceš říct tím právě?!“

„Nic.“

„Že jsem stařík, co? Moc křížků na hřbetě? Něco ti řeknu. Za Václava krále...“

„Právě, že za Václava krále! Myslíš si pořád, že je všecko jak za Václava krále!“

„Však to byl král, to ti řeknu, to byl král!“

„Jenomže už není, rozumíš, už pět let není!“

„Co na mě řveš, mají mi přinést býkovec?!“

„Už není Václav Druhý, jsou jiní, několik už jich bylo, ale tys to nepostřehl, žiješ si za Václava! A já ti řeknu proč. Protože se ti to líbilo! Mohl jsi sedět doma a nikdo po tobě nic nechtěl krom daní! Za blahých časů Václava krále! Ale on kvůli tobě nevstane z hrobu!“

„Býkovec!“

K tomuhle rozhovoru mohlo dojít mezi platnéřem Pórkem a jeho synem Frenclinem v měšťanském domě v Kolíně v noci z 27. na 28. listopad 1310.

Ještě téže noci k ránu přelezl Frenclin kolínské hradby a uprchl za Janovým vojskem.

K večeru 28. listopadu roku 1310 doplazilo se říšské vojsko ku Praze. Zima polevila, rozmoklý sníh utápěl v mrazivé vodě koně i stany ale byli tady, na konci té dlouhé cesty.

Eliška se pozvedla na saních. Z přítmí se vpředu zvedala Horská brána pražského opevnění, táž brána, kterou - zdá se to tak dávno a je to sotva něco přes půl roku - opouštěla pražské zdi v chlapeckém přestrojení.

Dnes, zítra, pozítří vjede jako královna. Mnohokrát si tu chvíli představovala; pravda, nikdy v ní nehrál úlohu mokrý sníh a zima a kletby kolem - ale zato ještě nikdy nebyla ta chvíle tak blízko.

Muži kolem ní byli jiného mínění, hleděli na ty hradby spíš úkosem, snad aby ani pohled nezajiskřil o pevnost toho kamene, který vypadal nedobytně v létě, neřkuli koncem listopadu.

Ale byla to Eliščina Praha a ta přece nemohla nechat Přemyslovnu před bránou.

Začalo to všecko v létě minulého roku.

Berengar, staroušek Berengar, cisterciácký Eliščin zpovědník naznačil tenkrát s mnoha okolky, že by se Eliška mohla jít někdy pomodlit také do velkého, nedostavěného chrámu, lip se tam mluví, nikdo si nepomyslí nic zlého, jestliže se tam setká s Heidenreichem, sedleckým opatem.

„Ovšem,“ usmála se princezna jakoby nic, jako by nerozuměla; milovala pletichy a klípky a uměla v tom chodit, třebaže jí tehdy, před půldruhým rokem, bylo teprve sedmnáct.

Nikdy nezapomene na tu cestu od svátého Jiří do chrámového torza hlavní baziliky. Slunce pálilo, nádvořím se zvedal prach, ne, nebylo tu nic krásného, vždyť hrad byl nedávno vypálen. Ale ona šla vstříc budoucnosti, nejasné, to se rozumí, ale přece jen jiné, než být jen královou švekruší.

Nebyla to malá, drobná vzpoura proti Korutanci. To sama církev uznala, že tak to dál nejde a že se něco musí podniknout, a jenom hořící, tmavé oči Eliščiny nad orlím, přemyslovským nosem prozrazovaly, že ví, oč se tu hraje; jinak byla plna pokory a plna nevědomosti a nikdo — i kdyby je slyšel, by nemohl říci, že tu padlo slovo o spiknutí proti korutanské vládě, proti sestře na trůně. Sedlecký opat přece vyprávěl jenom o své cestě a o zastávce v Heilbronnu, o novém římském císaři Jindřichu Lucemburském a o jeho synkovi, čtrnáctiletém Janovi. A Eliška neřekla ano ani ne, jak se sluší na dívku, jen ty oči hořely, a když potom po několika měsících přisel znovu Berengar a nic už neskrývaje, slovy otevřenými nazval ji spasitelkou národa a novou královnou, věděla ihned, že se to neutajilo a že je třeba jednat. Nejdříve opustit tu horkou půdu hradu, než pochopí i Korutanec, odkud hrozí nebezpečí a než se odhodlá k činu. A docela samozřejmě, jako by to pro ni bylo běžné, prchala z hradu v přestrojení mnišky - a potom zase v chlapeckém z Prahy s Vartemberkem na Nymburk, zpět do Prahy, ovládnuté protikorutanským odbojem a konečně do Špýru, k svatebním slavnostem.

Zcestovala za těch uplynulých šest měsíců - zdálo se jí - celý svět, aby se vrátila sem, před Prahu a do Prahy, sem patřila a toto bylo její město. Jenomže zatím byla opravdu jenom před Prahou. Být v ní a v jejích zdech vypadalo jako sen.

„Vyhlížejí pevně, co?“ seskakoval s koně pán z Lipé a jeho tón byl trochu výsměšný, jako ostatně vždycky, kdykoliv poslední dobou rozmlouval s novou královnou.

„Co?“ řekla Eliška a nebyla to ani tak otázka, jako spíš úder rampouchu. I pro ni byl pán z Lipé zrádce a mísilo se k tomu ještě mnohem, mnohem víc.

„Hradby, to se rozumí.“

„Říkáš to, jako by tě to těšilo.“

„Hlava království má mít pevné hradby,“ řekl pán z Lipé, uklonil se pořád s tím svým úsměvem a odváděl koně.

„Český král z boje neutíká,“ řekla Eliška jasně, zvonivě už k jeho zádům - a pán z Lipé se otočil, mlčky se na ni díval - a pak se jeho vousy rozvlnily a on se smál a Eliška nevěděla čemu, bylo to poprvé, co se takto dovolala svého manžela a zdálo se jí, že se to docela povedlo, že to byla dobrá věta a dobrá slova, tak co se tedy směje? A pán z Lipé jí byl odpornější než kdykoliv předtím a to je co říct, protože nenávist mezi Eliškou a Jindřichem z Lipé měla hluboké kořeny.

Bylo jí snad jedenáct, když se probudila uprostřed plamenů a zběsilého křiku. Někdo vyvrátil dveře komnaty, ocitla se v něčí náruči, pamatuje si jen velmi málo, všechno místo v paměti zaujala oranž plamenů, a ta chvilka probuzení, kdy na letmou vteřinu pochopila, že zpovědník měl pravdu a že to lelkování při mši a drobné lži před sestrou ji přivedly k zatracení a plamenům pekelným a že to je ďábel, který vyvrací dveře a dobývá se k ní. Byla to ovšem jenom vteřina, než pochopila, že hoří hrad, nic jiného, že to snad není ďábel a že je dokonce něco strašně krásného v tom živlu, který s takovou chutí požíral dřevo, a v té náruči jí bylo dobře a přimkla se blíž k široké hrudi pána z Lipé, po chvíli začala cítit hebkost jeho vousu výrazněji nežli zmatek okolo, cosi podivného přenášelo se z těch pevných rukou na její málo oblečené dětské tělíčko, otočila se k němu, zblízka hleděla do zelených očí, které se tenkrát trochu usmály, aby ji potěšily, ale hned se zas vrátily k ohni, a Eliška nechtěla, aby se vracely, zajímaly ji ty oči, nevěděla proč, ale chtěla se teď do nich dívat. Bylo jí jedenáct, Přemyslovci dospívali brzy a ona nevěděla, že poprvé přestala být na chvilku dítětem, nevěděla, co to je, to něco, ale bylo to tady a matně a nejasně si na ten pocit vzpomínala i potom, kdy už zmizel a kdy jenom vyděšeně a bez slz a dokonce i bez slitování hleděla škvírou pod paží pána z Lipé na stádo koní, zběsile pádících nádvořím s hořícími hřívami a ohony, šílené stádo v pekle, které nepatřilo ďáblovi.

Přesto později vždycky viděla v něm něco z ďábla - a ta představa nebyla kupodivu odporná, vousy byly docela příjemnou ďáblovou srstí a s jeho pohledem se setkávala častěji, s upřeným pohledem odněkud z dálky, odněkud zezadu, s pohledem soustředěným a přemýšlivým a trochu dráždivě tajemným.

Jenže brzy se pán z Lipé začal Elišce proměňovat v ďábla opravdového. V Olomouci zabili Václava Třetího, najednou nebylo Přemyslovců - a ve zmatcích po bratrově smrti byla mladá princezna pochopitelně víc než nadšena, že na český trůn dosedne alespoň zase Přemyslovna, její sestra Anna a Korutanec, sestřin manžel. Všechno se zdálo v pořádku, když najednou příjemný ďábel z Lipé převádí půl české šlechty do habsburského tábora, proti sestře a jejímu muži, Korutanec i sestra musí uprchnout a pán z Lipé se vyhřívá na výsluní přízně nového českého krále, Rudolfa Habsburka.

Setkávali se za těch habsburských časů mnohokrát - a přece spolu nepromluvili. To Eliška dávala najevo svou zbožnost a on byl pro ni ďábel, který prodal Přemyslovce. Jen Jednou za tu dobu v měšťanském domě u Kokotoviců, dole v Praze, se náhle na chviličku ocitli sami.

„Vyhráli by stejně,“ řekl tehdy Jindřich z Lipé, jako by věděl, nač teď princezna myslí, jenže ona neodpověděla, nevede hovory s ďáblem a z jejího pohledu musel poznat, jaké má o něm mínění. Jindřich z Lipé pochopil, Eliščiny pohledy uměly být výmluvné - a ostatně, věděl to už předem.

Stáli vedle sebe, pán z Lipé s mladým Kokotovicem, jak rozdílné to byly tváře. Nadšený měšťanský mladík, zářící nekonečným údivem, že se dívá na princeznu - a pošklebek, skrytý do vousů; prý: „Vyhráli by stejně.“

Na měšťanské nadšení a na cynický pohled šlechtice vzpomene Eliška ještě často.

Pak Rudolf Habsburk zemřel a slaboučké právo Korutancovo zas nabylo síly, v neposlední řadě pomocí Jindřicha z Lipé, a Eliška občas přemýšlela, zda na tom nemělo zásluhu i její tiché opovržení, tenkrát, v domě Kokotoviců, ačkoliv - to si přiznávala - Jindřich z Lipé tenkrát nevypadal, že by se ho jakékoliv opovržení mohlo dotknout.

Rudolfův otec, římský císař Albrecht, měl ovšem dost synů, aby na český trůn mohl zase vstoupit Habsburk, a také jmenoval Fridricha králem, jenom jmenoval, dokázat to mečem se jaksi nedařilo, pán z Lipé byl pro změnu na korutanské a tedy i na Eliščině straně, hájil a uhájil Kutnou Horu, najednou pro něj neplatilo „vyhráli by stejně“; jako by tušil, že Habsburci tentokrát nemohou vyhrát, že v jednom květnovém odpoledni v dalekých, pro Habsburky bezpečných švýcarských horách probodne Albrechta vlastní synovec a bude po habsburských plánech s Čechami a Jindřich Korutanský bude pánem království docela a úplně - pokud ovšem tím pánem nebyl spíš pan podkomoří Jindřich z Lipé. Kdo tedy vlastně vyhrál v obou těch případech? Právo - nebo pán z Lipé?

A pak se Korutanec znemožnil v sedlecké historii a nejen v ní, v Němcích si zvolili Jindřicha Lucemburského a za Eliškou přišel sedlecký opat Heidenreich.

A tenkrát, ani ne půl roku je tomu, se pán z Lipé znovu vetřel do Eliščina života urážkou z nejstrašnějších.

Už několik týdnů, od rozhovoru s Heidenreichem, žila tehdy Eliška na svém malém svatojiřském dvoře u nevelkého dvora Korutancova doslova ve snu, ze kterého se jen nerada probouzela. Ten sen patřil synu římského císaře, cestě do Špýru, svatbě, křeslu královny - a Čechám a modlitbě za otce.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Král utíká z boje.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.