PROLOG

Déšť konečně polevil, až skoro ustal. Rytmické dunění v džungli zesláblo a nyní už se ozýval pouze vzdálený šelest. Ticho rušilo jen vytrvalé kap, kap, kap, jak voda cákala do bahnitých kaluží. Do deštného pralesa občas zabloudil paprsek slunečního světla.

Do šera nakukovala skupinka zvědavých vřešťanů, kteří se drželi nižších větví stromů. Sledovali jasný pruh slunečního světla v místech, kde na pralesní půdě ležel roztažený umolousaný obrys čehosi. Každých pár minut některý z nich vyrazil příšerný skřek a divoce zatřepal větví, na níž seděl.

Avšak vřešťani postupně ztráceli zájem o tu bezsrstou opici, která nehybně ležela pod nimi. Už to nebyla legrace. Když prve začali ze stromů házet klacky, opice se pokoušela před palbou bránit. Jednou na ně dokonce zaštěkala svou řečí. Teď však strnule ležela jako hrouda hlíny a už se o nic nezajímala. Nastal čas pohnout se zase dál.

Opičí skřeky v dálce pomalu utichaly a z nehybné postavy unikl vzdech, který zněl téměř lidsky. Beck Granger by normálně nepředstíral mrtvého, zvlášť ne před hordou mladých zpupných vřešťanů. Ale padal už vyčerpáním a zoufale si potřeboval zachovat aspoň tu trošku energie, která mu zbyla.

A navíc někde poblíž stále číhalo mnohem větší nebezpečí. V pralesích kolumbijské Sierry Nevady žil jen jediný pán a tento pán nebyl člověk. Jakmile se začne snášet noc, mohutný jaguár, král pralesních koček, začne opět obcházet své teritorium.

Mladík celý den cítil, jak jeho kuráž kvůli dešti, horku a hladu umdlévá. Přesto šel dál, využíval při tom každičký kousek síly, kterou v sobě ještě měl, a také všechny útržky znalostí, co shromáždil v dětství, když se pilně učil, jak přežít. Navzdory všemu stále ještě žil, a někde tam venku se nacházel cíl, jenž hledal.

V horečnatém spánku opět stanul tváří v tvář onomu indiánovi. Pamatoval si okamžik, kdy poprvé spatřil ty třpytící se oči. Jako by se to událo už dávno. Karneval. Dvojčata. Don Gonzalo. Ta neobyčejná noc na náměstí. Tam začalo zoufalé hledání Ztraceného města.

A pak si vzpomněl. Na krku mu visel zablácený amulet ve tvaru zlaté ropuchy. Její oči se leskly ve slunečním světle, ústa měla otevřená dokořán. V Beckových žilách se rozproudil adrenalin. Pořád měl ještě jednu šanci.

Zhluboka a dlouze se nadechl a přitiskl si amulet ke rtům.

A foukl.

KAPITOLA 9

Dvojčata sledovala scénu jako uhranutá. Černá ploutev prořezávala vodu jako ostří nože potravinovou fólii. Žralok lenivě mrskal ohromným ocasem a plul těsně pod hladinou. Ďábelsky ladné pohyby se tolik lišily od hravých delfínů, kteří tu byli ještě před chvílí.

Beck ale přesunul pohled jinam. Nebylo divu, že se žralok objevil. Z voru skapával do vody krvavý sliz. Při setkání s delfíny někdo skopl plechovku s rybími vnitřnostmi, což mělo podobný efekt, jako když býkovi ukážete červený hadr, pomyslel si Beck. Nebo spíše, jako když vyhladovělá kočka ucítí kousíček tuňáka.

Beck usilovně přemýšlel. Moc dobře věděl, co by žralok mohl udělat s vorem, jako byla Bella Seňora. Hlavou mu bleskly vzpomínky na otce. Rybařili v Austrálii na Velkém bariérovém útesu, aby si ukrátili volnou chvíli během mise Green Force. Táta se na Becka významně podíval a nalil do moře krev z kyblíku s rybími vnitřnostmi. Za pár minut kroužili kolem voru tři žraloci tygří.

Toho dne se Beck dozvěděl několik alarmujících skutečností o žraločím chování. Lekce číslo jedna: žralok tygří ucítí jedinou kapku krve v bazénu olympijských rozměrů. Lekce číslo dvě: dokáže plavat rychlostí přes šedesát kilometrů v hodině. Beck si to spočítal. To bylo rychleji, než by on dokázal jet z kopce dolů na závodním kole.

Popadl převrženou plechovku, obrátil ji a vmáčkl do škvíry ke stěžni. Potom rukou shrábl co nejvíc krvavé břečky, jež ulpěla na palubě, a vlil ji zpátky do plechovky. „Nejlepší bude, když zbytek žraločí rodiny na večírek nepřijde,“ řekl a utřel si ruce od slizu do košile. „Rybí střeva jsou skvělá návnada, ale na tygřího žraloka jsem zrovna nemyslel. Musíme však zůstat v klidu. Čím víc se budeme hýbat, tím bude žralok vzrušenější. Když se na nás usměje štěstí, třeba ztratí zájem a dá nám pokoj.“

Jenže žralok nevypadal, že by ztrácel zájem. Vábivá krvavá stopa zjevně pocházela z té křehké hromádky tyček nad ním a on měl prázdný žaludek, který potřeboval naplnit. Christina se křečovitě držela Marka. Ploutev mířila rovnou na vor. Christina na okamžik pohlédla přímo do skelného oka.

Žralok se v poslední chvíli ponořil pod vor a znovu se objevil na druhé straně. Beck si oddechl úlevou. Žralok je však dál střežil jako dozorce, jenž obchází hranice vězeňského tábora, a tu a tam nečekaně vystartoval směrem k nim. Dvojčata ztuhla hrůzou. Pažemi svírala stěžeň jako ve svěráku a mumlala cosi, co Beck neslyšel. Christina v jednu chvíli sklopila hlavu a pokřižovala se.

A pak přišel úder, který zastihl posádku Belly Seňory zcela nepřipravenou. Žralok vrazil do balzových klád, paluba se prohnula a vynesla je vysoko do vzduchu. Dopadli zpátky na vor, zatímco stěžeň se chvěl a otřásal. Ringo se někam ztratil.

Beck se zachytil stěžně, aby se narovnal. „On ten útok zatím jenom předstíral. Jestli udeří znovu, tak vor potopí. Chrissy, Marco – máme jen jedinou možnost.“ Dokonce už i Beck měl potíže zachovat klid.

Žralok opět kroužil kolem, ale tentokrát jen nějakých sedm či osm metrů od nich. „Odvažte od plachty jednu popínavou rostlinu.“ Beck upřeně sledoval ploutev a zaznamenával každý její pohyb. „Je jedno kterou. Prostě ji odvažte, hned!“ křičel naléhavě.

Marco s Christinou se pohybovali jako dvě mátohy. Oči upírali přímo před sebe a vůbec nechápali, co se děje. Roztřesenými prsty tahali popínavou rostlinu z plachty, kam ji při stavbě voru tak pečlivě vetkli, a odmotávali ji z bambusové kostry.

Marco nadával: „Proč jsme ji tak připevnili? Nejde to odvázat.“

Beck držel jednou rukou kormidelní páku. Stál na okraji voru a pozoroval neustále se zmenšující kroužky, jež ve vlnách kreslila žraločí ploutev. „Rychle. Rychle, dělejte.“ Teď už zněl jeho hlas o něco klidněji.

„Hotovo!“ křikl Marco konečně. Pot se mu z tváře jen lil.

Beck vytáhl z pochvy mačetu. Třímal ji v ruce a neslyšně sám sebe povzbuzoval, jako kdyby se připravoval na závod. Ve tváři se mu usadil klidný a odhodlaný výraz. Jasně věděl, že má jen jednu šanci, a v žádném případě ji nehodlal promarnit.

Marco mu podal úponek. Beck uvázal jeden konec za kovový kroužek, jenž se houpal na rukojeti mačety. Jeho prsty jen kmitaly a ústa neslyšně mumlala slavnou skautskou poučku: „Dírou nahoru. Okolo stromu. Zpět dírou dolů.“ Proslulou dračí smyčku by dokázal uvázat i ve spánku, ale nikdy ji nepotřeboval tak jako teď.

Pevně utáhl uzel a znovu se podíval na žraloka. „Druhý konec uvažte ke stěžni,“ zasyčel skrz zaťaté zuby. „Nejlepší je lodní uzel, ale pomůže cokoli, cokoli, hlavně když to vydrží. Jestli přijdeme o mačetu, tak jsme v koncích.“

Pak žralok vyrazil. Mířil jako torpédo přímo na vor. Beck přeběhl na druhou stranu paluby a Christina zavřeštěla. Nad hladinou se teď blýskaly řady rozeklaných zubů, ostrých jako břitva. Dvojčata na druhém konci voru si už už myslela, že Becka co nevidět pohltí žraločí čelisti.

Beck stál na místě jako přikovaný. V pravé ruce držel vysoko nad ramenem mačetu, až se mu pod kůží napínaly všechny svaly. A potom náhle mrštil zbraní do vzduchu. Svištěla jako roztočený bumerang, jenž letí za svou obětí.

Markovi se ta scéna jevila jako zpomalené záběry vítězného gólu z finále mistrovství světa. Blýskající se ocel rotovala vpřed, jako kdyby šlehala vzduch, a pak zvířeti rozsekla hlavu a oko. Po straně hlavy se objevila rudofialová škvíra a krev vystříkla vysoko nad hladinu moře.

Žralok se ponořil do vody, přičemž jen těsně minul bok voru. Přes palubu se díky tomu nárazu přehnala ohromná vlna, jež vynesla druhý konec voru vzhůru. Posádka se už poněkolikáté během krátké chvíle držela stěžně a bojovala o život.

Žraločí hlava spočinula vedle voru. Chvilku to vypadalo, jako kdyby se na ně překvapeně usmívala. Proud krve brzy ještě zesílil a voda kolem voru se zbarvila do ruda. Tvor divoce mrskal ocasem a životní síla z něj unikala jako z propíchnuté pneumatiky. Čelisti zůstaly bezvládně otevřené.

Beck s odhodlaným výrazem zabodl mačetu ještě hlouběji do hlavy zvířete. Marco s Christinou pořád viseli na stěžni. Nemohli uvěřit, že nebezpečí konečně pominulo. Beck zvedl vítězně pěsti pocákané krví. Pak unaveně klesl na palubu, zatímco mrtvý žralok se vznášel vedle voru.

Dlouhou chvíli nikdo nepromluvil. Plachta volně plandala ve větru. Vtom se Beck z ničeho nic napřímil a začal si pro sebe cosi mumlat, jako kdyby byl v transu. „Odsekni ho. Odsekni ho. Jestli ho teď hned neodsekneme, sletí se sem všichni žraloci z celého moře jako mouchy.“

Beck si stoupl a začal škubat rukojetí mačety. Zoufale se ji snažil vyrvat ze žraločí hlavy. Ale ať se snažil sebevíc, nemohl ji vytáhnout. Marco se pustil stěžně a oba vší silou zabrali za rukojeť.

Najednou se dole cosi pohnulo a čepel se konečně uvolnila. Chlapci vrávorali po palubě a kapala z nich krev. Christina se chopila kormidla a vor se pomalu vzdaloval od žraloka.

Bella Seňora boj vyhrála.

KAPITOLA 10

Beck nechal vor volně plout. Posádka usnula, vyčerpaná a potlučená po boji se žralokem, a Bella Seňora se dál nesla nocí. Slunce jako mrknutím oka proklouzlo kolem Země a už zas stoupalo nahoru. Moře začalo měnit barvy. Z černé se stala fialová, z fialové červená a z červené pak růžová.

Beck zjišťoval polohu. Vítr a proud plynule unášely vor směrem k vycházejícímu slunku. „Slunce vychází na východě, tudíž plujeme na východ,“ brumlal unavený kapitán, jako by se snažil ujistit sám sebe. Už byli na moři dvě noci a den. Beck odhadoval, že pokud postupovali průměrnou rychlostí čtyři až pět uzlů, museli už urazit nějakých 250 kilometrů.

V dálce viděli hejna ptáků a po nebi plula kupovitá oblaka jako chuchvalce vaty. Beck na ně zamyšleně mžoural. Na bílém okraji mraků postřehl zelenavý nádech. „Odraz džungle,“ řekl konečně. „A ti ptáci jsou pelikáni. Což znamená, že nemůžeme být daleko od –“

„Země!“ vykřikl Marco, vyskočil na nohy a vzrušeně gestikuloval. Christina byla v tu ránu vzhůru, setřásla ze sebe únavu a hleděla do jemného oparu směrem, kterým Marco ukazoval. Na obzoru viděli obrys nejvyšších vrcholků hor, na nichž se v ranním slunci leskla sněhová políčka. Markův obličej rozzářil úsměv. „Slavné pohoří Sierra Nevada v Kolumbii. Ztracené město, už jsme tady!“

Ale Beck už se ohlížel zpátky na moře a tvářil se znepokojeně. Na obzoru se kupily mraky jako hromady sněhu. „Mám špatné zprávy. Vypadá to na mraky typu nimbostratus. Během dne by se mohla strhnout škaredá bouřka. Naší jedinou nadějí je přistát dřív, než se objeví.“

Beck zápolil s čímsi pod košilí. Vtom vypadla jakási přezka a Beck vytáhl na klín plastové pouzdro na mapu. „Vsadím se, že Gonzalovi by se taková věcička taky hodila,“ řekl a rozložil obal na palubě. Uvnitř se nacházela dobyvatelova mapa. „Nikdy neodcházej z domu bez vodotěsného pouzdra na mapu. Tím se vždy řídím.“

„Vypadá to spíš jako plánek králičí nory než mapa Ztraceného města,“ pronesla Christina. Nakukovala s bratrem Beckovi přes rameno a pozorovala složitou mozaiku čar a naškrábaných vybledlým černým inkoustem.

„Znovu jsem o tom přemýšlel,“ řekl Beck. „Myslím, že to má tři části. Tři různé úseky cesty.“ Podíval se na hory, kde se proti tmavomodrému nebi tyčily rozeklané štíty.

Vtom Marco z ničeho nic vykřikl, vytrhl Beckovi pouzdro i s mapou a podržel je proti obloze. Horní částí pergamenu se táhla tlustá zvlněná čára. Z ní se odvíjely další linky, které vedly po stránce dolů, tu a tam se na ní vyjímal křížek s několika slovy psanými starým španělským písmem. Marco podržel mapu před očima proti slunci. Mžoural do ní a pomalu jí pohyboval ze strany na stranu.

„Podívejte,“ řekl vzrušeně. „Takhle Gonzalo určitě viděl ty hory, když lodě zakotvily. Má tady každou rokli a každý vrcholek. Obrys hor přesně odpovídá čáře na mapě. Téměř dokonale.“

Od průseku v horách vedla dolů klikatá čára, která končila u velkého křížku. Vedle něj tučným tiskacím písmem stálo:

AQUI. 8 DIC. AÑO DE. NUESTRO SEÑOR MDXXII

„Hele. Osmý prosinec. Léta páně patnáct set dvacet dva,“ šeptal Marco. „Tam určitě conquistadoři přistáli. Přesně to odpovídá. Ty čáry, co běží dolů z hor, musí být řeky. Další linky asi představují cesty džunglí. Všechno to začíná dávat smysl.“

Země se přibližovala a posádky se zmocňovala radostná nálada. Když jim však slunce přešlo nad hlavami a odpoledne se zvolna vleklo k večeru, začal silněji foukat vítr a nad vorem se kupila hrozivá bouřková mračna. Vespod byla skoro černá a vršila se stovky metrů směrem do nebe. Úplně nahoře se jeden z nich rozprostřel jako kovářská kovadlina.

„Kumulonimbus,“ řekl Beck. „Špatné znamení. Doufal jsem, že zakotvíme, než vypukne bouřka, ale nemáme štěstí. Trocha sladké vody by se sice hodila, jenže jí zřejmě spadne tolik, že by se v tom utopilo celé město.“

Christina se tvářila zasmušile. „Tak abych tohle rozluštila, na to nepotřebuju odborníka, Becku. Tyhle mraky vypadají, že by potopily i Titanic, natož Bellu Seňoru.“

Vítr teď zuřivě foukal směrem k pevnině. Moře se pod nimi vzdouvalo, zvedalo vor a zase ho spouštělo do žlabů mezi vlnami. V místě mezi zelení džungle a mořskou modří viděl Beck pruhy bílého písku, jež vyznačovaly úzkou pláž. Pobřežní čáru přerušovaly po celé její délce tmavé skalnaté výběžky.

Úzkostlivě hleděl k obloze. Kdyby bouřka začala jen o několik hodin později, mohli by si v klidu vybrat místo k přistání. Jenže vítr a proud smýkaly s kormidelní pákou, až se skoro nedala udržet. Pobřeží se přiblížilo a Beck sebou trhl. Jeho nejhorší obavy se naplnily. Hnali se teď přímo na výběžek mezi dvěma zátokami. Vypovídala o tom bílá pěna, která se k nim táhla od písečného nánosu vzadu za mysem. Vlny se tu štěpily vedví jako doprava na rušné křižovatce.

O něco dál po obou stranách mysu se tyhle obrovské příbojové vlny valily na pláž. „Už to nepotrvá dlouho,“ překřikoval Beck burácení větru. „Udělám, co budu moct, abych vor udržel v prohlubních mezi vlnami. Jestli začneme surfovat na hřebenech vln, hodí nás to rovnou na skály.“

Beck vydával rozkazy a Christina s Markem dělali všechno možné, aby vor vyrovnali. Ringo zatím opustil své stanoviště na stěžni. Kroužil teď nad nimi. Najednou přišla ohromná vlna a vyzvedla je nahoru. Dvojčat se zmocnila závrať, jako kdyby je nějaká obrovitá ruka zvedla vysoko k nebi a hodila směrem k mělčině.

Vor se po nárazu hrozivě zatřásl. Jedním rohem narazil na dno, a když jej další vlna znovu zdvihla, zatočil se a srazil dvojčata do rozbouřeného příboje. Beck na zlomek vteřiny zahlédl, jak se zoufale plácají v divokých vlnách, a vysoko nad sebou zaslechl Ringovy skřeky. Pak zmizeli. Přes palubu se převalila další gigantická vlna a praštila jím o stěžeň. Nohy měl jako z rosolu a rukama se snažil zuby nehty udržet, aby ho neodnesl spodní proud.

Ale tady už byla voda opět hlubší a vlny pravidelnější. Voda vyzvedla vor z mělčiny a hnala ho směrem k pláži. Jakmile se kolem Becka navršila vodní stěna, další vlna hned zas zvedala zadní část voru nahoru.

Nebezpečí zpozoroval až na poslední chvíli. Vrhl se střemhlav do vody, zatímco vlna odplavila vor na pláž. Beck se v rozbouřené pěně řítil dopředu. Cítil kolem sebe hrubý písek. Potom ho však zachytil spodní proud a znovu ho stahoval zpátky do moře. Na okamžik spatřil Marka, jak s ním zmítá příboj. Záhy ovšem udeřila další vlna a odmrštila Becka do písku, konečně z dosahu velkých vln. Lapal po dechu a pokoušel se vstát, ale proud mu stále podrážel nohy.

Marco se ocitl vedle něj a převaloval se v nemilosrdném příboji jako hadrová panenka. Beck natáhl ruku a popadl chlapce za košili. Vzápětí se zvedla další ohromná vlna, vyzdvihla je a vrhla na pláž. Vrávorali a potom se vyčerpaní zhroutili do písku.

„Dokázali jsme to! Přežili jsme!“ Beck s úlevou zvedal plné hrsti mokrého písku. Zato v Markově obličeji se zračila hrůza. Tváře měl popelavě šedé a oči vytřeštěné.

„Christino…,“ zašeptal. „Christino.“ Pak z ničeho nic vyskočil, začal pobíhat po pláži a očima pročesával vlny. „Christino!“ řval z plných plic. „Christino!“

Beck už stál za ním a zoufale obhlížel linii pláže i běsnící příboj.

Jenže třetího člena posádky Belly Seňory nikde neviděli.

Christina zmizela.

KAPITOLA 11

Beck ležel zhroucený a vyčerpaný pod palmou. Nohy měl celé potlučené a těžké jako z olova. Nedaleko slyšel Marka, jak sténá a neustále se převrací. Pátrali spolu po Christině, ovšem marně. Pak jejich křik utonul v hukotu příboje, takže hledání odložili až na druhý den ráno.

Poté co přistáli, Marco se choval jako nepříčetný – bez rozmyslu pobíhal po pláži sem a tam a vykřikoval Christinino jméno. Nakonec se mu povedlo chlapce uklidnit a přesvědčit, že Christinu to nejspíš vyneslo na břeh někde dál. „My žijeme, tak nevidím důvod, proč by neměla žít i ona,“ opakoval neustále, aby ho povzbudil. Přál si, aby se tu někde objevil Ringo, jenže po papouškovi nebylo ani vidu, ani slechu od chvíle, co se vor začal v příboji houpat. Ještě že jim zůstala mačeta. Vězela bezpečně v pochvě u Beckova pasu.

Po tmavě modrém nebi již vystupovalo nad mysem slunce. Na obzoru se jako na prádelní šňůře táhly potrhané cáry včerejších bouřkových mraků. Na bílém plážovém písku se válely trosky Belly Seňory. Zlomený stěžeň a balzové klády se malátně pohupovaly ve vlnách. Ošoupaná a potrhaná plachta ležela na břehu jako promočený hadr.

Beck zakroutil hlavou. Cosi mu probleskovalo přes zavřená oční víčka. Podrážděně zamrkal. Až slunko vystoupí výš, bude to ještě mnohem horší. Polkl. Už teď cítil sucho v hrdle, a to den sotva začal.

Ale pak se záblesk objevil znovu. A zase.

Zastínil si oči rukou a podíval se přes pláž směrem k mysu, který trčel ze zátoky jako křivý prst. Dělo se cosi hodně podivného. Marco byl vzhůru a poskakoval po pláži. Kličkoval ze strany na stranu, jako kdyby hrál ragby. Na těle mu tancoval světelný paprsek a on ho pronásledoval směrem k mysu.

Teď však paprsek znehybněl a začal blikat pravidelně. Záblesky přicházely vždycky tři: krátký, dlouhý a pak zas krátký. Beck to ihned poznal. Morseovka. SOS. Mezinárodní nouzový signál. Christina jim dával znamení z útesu.

„Prostě jsem udělala, cos mi říkal, Becku,“ řekla Christina, když se později toho rána všichni tři kamarádi zase setkali. Marco byl radostí bez sebe a Christina mu utírala z očí slzy. „Pamatuju si jen to, že mě vyzvedla obrovská vlna a táhla mě do moře. Nebránila jsem se a nechala se nést proudem. Muselo mě to zavléct do vedlejší zátoky. Pak jsem najednou ucítila pod nohama písek a ocitla se na pláži.

Vor jsem ale nikde nezahlédla a jenom jsem se modlila, aby vás to zaneslo do druhé zátoky,“ pokračovala Christina. „Když se rozednilo, šplhala jsem podél mysu nahoru a pak uviděla vrak voru, a tak jsem usoudila, že musíte být někde poblíž. Pak jsem si vzpomněla na své zrcátko. Úplně jsem zapomněla, že ho s sebou mám. Mívám ho v malé toaletní taštičce v kapse u kalhot pro naléhavé případy, jako jsou třeba večírky. Nemohla jsem ani uvěřit, jaké mám štěstí, když jsem zjistila, že zrcátko je celé.“

Moře už bylo hladké a klidné. V mělčinách zátoky mělo barvu limetkového džusu a drobné vlnky, jako mráčky na letní obloze, vrhaly stíny na písčité dno. „Vypadá to tady jako v nějakém katalogu z cestovky,“ poznamenala Christina. „Až na to, že já si zrovna nepřipadám jako na prázdninách. Když člověk ztroskotá, tak ráj není rájem.“ Rozhlédla se a pak se zeptala: „Hele, kde je Ringo? Neviděli jste ho? Určitě se dostal na pevninu v pořádku, že?“

Kluci zavrtěli hlavami a Beck ji ubezpečoval, že papoušek se jistě brzy objeví.

Uvědomil si, v jak vážné situaci se vlastně ocitli. „Musíme se s tím rychle vypořádat,“ řekl dvojčatům. „Jinak skončíme uškvaření nebo umoření hladem a na nějaké shledání se strejdou Alem a vaším tátou můžeme rovnou zapomenout.“

Christina ukázala k místu, kde k horám začínala stoupat džungle. Z útesů se kdysi na pláž skutálely hladké a kulaté balvany. Připomínaly dělové koule – jako kdyby na pobřeží hráli obři kuličky. „Nahoře zůstaly po těch balvanech otvory,“ řekla Christina. „V jednom jsem spala.“

„Skvělé,“ odpověděl Beck. „Když se tam utáboříme, snad budeme pro dnešek v suchu a teple, hlavně pokud se spustí déšť. Aspoň si nemusíme stavět přístřešek, než se dostaneme hlouběji do džungle. Ale je potřeba rozdělat oheň a najít vodu. Darů moře tu bude dost.“ Ukázal ke skalám dál za mysem. „Koneckonců, ještě jsme neměli příležitost využít tohle…“

Beck zašmátral v kapse kalhot a vytáhl promočený hadřík, maličký zbyteček toho, co kdysi bývalo plachtou Belly Seňory. Opatrně ho rozložil a vyňal dvě věci. Visely mu na prstech jako převrácené otazníky. Byly to Christininy náušnice, jejichž zaostřené konce se jasně třpytily ve slunečním světle.

„Ale nejdřív do sebe potřebujeme dostat nějakou vodu. A to rychle.“ Přejel rukou po zvrásněné šedivé kůře stromu, který prorůstal podrostem a tyčil se k nebi jako chobot slona.

„Kokosové ořechy,“ řekl. „Dar od boha pro ztroskotané námořníky. Jsou plné hodnotných látek – vitamínů a minerálů. Jen byste si měli dávat pozor a nepít moc z těch nezralých. Když se to přežene, člověk dostane průjem a je ještě víc dehydrovaný než předtím. Ale vnitřek se dá jíst z obou.“

Pak Beck sevřel rukama strom a ovinul okolo něj nohy tak, že ho svíral stehny jako opice. Stačilo několik rychlých pohybů, aby se na rukou vytáhl nahoru, přičemž nohama svíral kmen pořád jako ve svěráku.

„Tenhle trik jsem se naučil od lenochodů na Borneu,“ křikl dolů na dvojčata. „Ti se sice pohybují trochu pomaleji, ale jinak je to skvělý způsob lezení na stromy. I když pro určité partie to není zrovna příjemné.“

Marco se zachechtal a mrkl na sestru. Christina zvedla oči k nebi a dělala, že neslyšela.

„Kokosy mají smůlu, ty troubo,“ opravil se Beck. „Dávejte dole bacha!“ Na zem vedle dvojčat žuchlo pět velkých kokosů. Beck sjel rychle za nimi. Mačetou odloupl tuhou slupku jednoho ořechu. Chladným mlékem uhasili žízeň a pak otevřeli další. Nakonec začali žvýkat měkkou mléčnou hmotu uvnitř, kterou Beck nasekal na kousky akorát tak do pusy.

Odpoledne se chýlilo k večeru a mladí přátelé se vydali hledat přístřešek na noc. Přesně jak říkala Christina, vysoko v útesech, odkud se na pláž skutálely balvany, zůstaly řady děr, jež připomínaly mělké jeskyně.

„Musíme rozdělat oheň,“ řekl Beck. „Ale nejdřív potřebujeme trochu troudu a dřívka na podpal. Chrissy, najdeš nějaký troud? Kapradí, trávu, vysušenou houbu nebo něco takového. Musí to být suché jako papír, abys to mohla rozdrtit v ruce. Dívej se hlavně do štěrbin mezi větvemi.“

Pak se obrátil k Markovi. „Marco, ty zatím najdi něco na podpal. Dřívka nebo větvičky, které se dají zlomit. Dívej se pokud možno po suchých větvích, co neleží na zemi, ale visí na stromech. Po tom dešti bude většina dřeva na zemi vlhká, protože leželo v kalužích. Já najdu nějaké větší kusy dřeva na přiložení, až se oheň rozhoří.“

Za hodinu se znovu setkali v jeskyni. Christina kromě suché trávy rozdrtila i vyschlý choroš, který odlomila z palmy. Beck se hned u vchodu do jeskyně pustil do přípravy ohně.

„Máme štěstí. Za včerejší bouřky by tohle všechno bylo mnohem těžší.“ Odklidil smetí a z několika kamenů, které našel poblíž, utvořil kruh. Pak si připravil troud, chrastí na podpal a dřevo. Udělal si úhledné hromádky tak, aby měl vše na dosah.

„Myslím, žes na něco zapomněl,“ pronesla Christina, zatímco Beck odstoupil a obdivoval svoje dílo. „Nemáme sirky.“

„Ne, ale já mám tohle.“ Vylovil zpod košile tkaničku, která mu visela kolem krku, a podržel jí před očima dva kovové předměty. Christina je zvědavě zkoumala. Jedním z nich byl krátký kovový prut, druhý vypadal trochu jako tupá břitva.

„Křesadlo,“ řekl Beck. „Nosím ho všude. Je vyrobené z hořčíku smíchaného ještě s další látkou. Když do prutu udeříte škrabadlem, vylítnou jiskry a ejhle, oheň je na světě! Chce to jenom trochu praxe. Když máš sirky a ony ti zvlhnou, stejně nejsou k ničemu. Ale tohle vydrží navěky.“

Stoupl si nad suchou trávu, kterou načechral do velikosti tenisového míčku. Pak udělal dřívkem do středu díru. Obratně pohnul zápěstím a křísl kovovým škrabadlem o prut. Do suché trávy vylétl gejzír jisker.

Najednou to uvnitř zapraskalo a vyskočil plamínek. Vzápětí se zajiskřilo kolem a tráva se prudce vzňala. Beck nemeškal a postavil nad trávou malé týpí z větviček, které nasbíral Marco. Chytily ve chvilce a dvojčata začala přikládat tlustší větve.

„Opatrně s tím,“ napomenul je Beck. „Oheň se ještě nerozhořel. Potřebuje vzduch, aby mohl dýchat. Když ho zadusíte, budeme se s tím vším pachtit znovu. Jenom pěkně v klidu a rozhoří se to co nevidět.“ Dvojčata couvla a Beck několikrát dlouze a plynule foukl do ohně. Plameny začaly šlehat dřevěnou pyramidou nahoru.

Dvojčata si konečně prohřála kosti a na tvářích se jim objevily široké úsměvy. „Paráda,“ usoudil Beck. „Mám za to, že nastal čas na dušené plody moře s kokosy. Má někdo zájem?“

Dvojčata odešla nasbírat víc dříví. Beck zatím slézal po kamenitém mysu a za chůze si plnil kapsy přílipkami. Potom prohlížel skalní jezírka, zda tam nejsou krabi nebo nějaké uvízlé ryby.

Když o hodinu později zamířil k jeskyni, slunce už zapadalo. Marco s Christinou se zubili od ucha k uchu, seděli u ohně a spokojeně přikládali. V ohništi se mezitím utvořila pořádná vrstva žhavých uhlíků. Mihotající plameny vrhaly tajemné stíny na zadní stěnu jeskyně.

Beck se hrdě usmál a zvedl svou kořist. V prstech svíral hnědý krunýř ohromného kraba, jenž neškodně mlátil klepety ve vzduchu. Podržel jej před dvojčaty, aby se mohla lépe podívat, když vtom náhle vyrazil s krabem proti Christině.

„No, inglés! Jdi ode mě, ty Angláne!“ zavřeštěla. „Za tohle se budeš muset obejít bez přídělu vody.“

Beck se podíval na oheň, odkud stoupala pára z malé plechovky, kterou naposled zahlédl na palubě Belly Seňory plnou rybích vnitřností.

„Našli jsme ji na pláži,“ řekl Marco pyšně. „A hádej co ještě?“

Beck tázavě povytáhl obočí. „Strejdu Ala a vašeho tátu, jak spolu popíjejí koktejly u plážového baru?“

„To není legrace, Becku,“ krotila ho Christina. „Vsadím se, že ti dneska kraba k večeři nemají, ať už jsou kdekoli.“

Beck pochopil, že to trochu přehnal, a zamumlal něco na omluvu.

Christina zůstala potichu a zadržovala slzy. Pak se jí z ničeho nic objevil na tváří úsměv. „V kmeni jednoho shnilého stromu jsem našla asi tak litr a půl dešťové vody. A podařilo se nám ji plechovkou vybrat.“

„Šikovná holka,“ řekl Beck uznale. Odvrátil se a potichu povzdechl. Krize prozatím pominula. Když bojovali se živly, jejich přežití stejnou měrou záviselo na tom, co se jim děje v hlavách a srdcích. První krok představovalo zvládnutí vlastních emocí. Beck věděl, že je na něm, aby udržoval morálku a aby je stále motivoval k tomu, že musejí najít svého otce a strýčka Ala.

Na horkém kameni záhy zasyčelo tmavé pružné maso přílipek. Pak Beck vnořil do vařicí vody kraba. Divoce bil klepety, než se do malé plechovky konečně potopil. Po tvrdé zkoušce, kterou podstoupili na moři, jim první maso po dvou dnech připadalo jako ta nejlepší lahůdka. Když vyšly hvězdy a oheň dohasínal, dvojčata se k sobě schoulila u zadní stěny jeskyně. Beck přemýšlel a plánoval, až i jeho nakonec přemohl spánek.

S trhnutím se probudil. Oheň už skoro dohořel a Beckovi začalo být chladno. Posadil se. Obhlížel pláž a jeho oči pomalu uvykaly tmě. Všechno se zdálo klidné, a přesto cítil v kostech, že něco není v pořádku. Pak uslyšel jakýsi zvuk: lehké kroky na písčitém povrchu skály, zhruba v místech, kde se útes svažoval k pláži.

Srdce mu začalo hlasitě tlouct a rychle přejel očima zleva doprava. Dvojčata tvrdě spala vedle něj. Beck pomalu vstal. Sotva se odvažoval dýchat. Pomalu šel směrem, odkud zaslechl zvuk kroků. Zahnul za roh jeskyně a opět naslouchal. Ticho přerušovalo jen vzdálené burácení vln na pláži.

Pak se podíval dolů. V měsíčním světle spatřil výrazné obrysy stop, které směřovaly od jeskyně. Dával pozor, aby nezpůsobil sebemenší hluk, a kráčel po stopách k mysu a dolů směrem k pláži, kde se hustý podrost setkával s pískem.

Z inkoustové tmy na něj tajemně zářily světlušky. Najednou spočinul očima na dvou lesklých kotoučích, které odrážely stříbrné měsíční světlo. V mžiku se zas ocitl mezi účastníky karnevalu před hotelem Casa Blanca v Cartageně.

Beck hleděl do očí indiánovi.

KAPITOLA 12

„Cože jsi viděl?“ zeptal se Marco, když se kluci druhý den ráno shlukli kolem ohně. Beck probouzel plameny zpátky k životu. Zlehka foukal na uhlíky, až se zbytky nespáleného dřeva rozhořely. Přebírali pozůstatky včerejší večeře, zatímco v plechovce mírně pobublával nevábný vývar z rozředěného kokosového mléka.

Beck byl pořád ještě pohroužený do sebe, znovu totiž prožíval události z minulé noci. Ve chvíli, kdy spatřil oči indiána Kogi, vrhl se instinktivně do křoví. Když se však zadíval do džungle, po muži jako by se slehla zem. Beck se s bušícím srdcem vrátil zpátky do jeskyně. Neklidně hleděl na hvězdy, zatímco dvojčata spala. Nechtěl je budit. Pronásledovat indiána před východem slunce nemělo smysl a navíc si všichni potřebovali odpočinout.

„Určitě si zase myslíš, že se mi to zdálo,“ řekl Beck. „Jako na karnevalu. Jenže ono se mi to nezdálo ani tehdy, ani včera v noci. A tentokrát mám důkaz.“

„Beckovi se to fakt nezdálo,“ potvrdila Christina, která se předtím vydala podél mysu směrem k pláži a teď se zase připojila k hochům. „Sledovala jsem stopy a našla místo, kde ty Beckovy končí a ty druhé vedou dál do džungle. Někdo nás včera v noci sledoval. A ne jenom v Beckových snech.“

Obzor zahalovala ranní mlha. Beck zavedl dvojčata k místu, kde se schoval před indiánem. „Tady jsem stál, když jsem ho zahlédl,“ řekl. „Dá se to poznat podle stop. Jsou hlubší a ne tak ostré jako ty předchozí.“

Beck si vzpomněl na to, jak žil nějakou dobu s křováky kmene San v poušti Kalahari v jižní Africe. Jeho otec u nich plnil zvláštní úkol Green Force a Sanové Beckovi prozradili, jak v divočině stopovat zvířata. To oni ho na-učili číst ze země jako z otevřené knihy.

Beck tedy sledoval stopy vedoucí do džungle, když vtom se najednou zastavil. Stopy tady z ničeho nic měnily směr a mířily rovnou na pláž. Beck se zachvěl. Indián ho musel sledovat po celou dobu, kdy on pozoroval les ze svého úkrytu v křoví.

„Možná to má všechno nějaký důvod,“ řekl s pohledem upřeným na ohnuté palmy, kde stopy mizely za zátokou. „Jestli Gonzalo doplul na tuhle pláž, jak tvrdí mapa, tak určitě právě tady potkal indiány Kogi. A ti určitě vědí, kde Ztracené město je. Každopádně přišel čas, abychom to zjistili i my.“

Beck kráčel v čele po kraji pláže. Stopy se tu v měkkém písku ztrácely. Asi po hodině došli na druhou stranu zátoky. Když se ohlédli, stěží v dálce rozeznávali obrys jeskyně nad mysem, kde strávili minulou noc.

Palmy prořídly a písek splynul s dlouhou trávou, která obklopovala nízko položenou bažinu s mangrovníky. Nad sebou uslyšeli šustění pelikáních křídel. Na cestičce, která vedla od moře do hor, byly stopy dobře patrné. Beck ze změti otisků v měkkém jílu poznal, že se tudy chodí pravidelně.

V dálce viděli, jak se džungle vine vzhůru po svazích hor. Na jejím jasně zeleném pozadí se objevovaly kouřové šmouhy, pod nimiž Beck spatřil tmavý kruh rákosových střech. Šli po cestě mezi vysokou trávou, až se vynořili na kraji močálu s mangrovníky. Do vesnice přes něj vedla vyvýšená cesta. Vtom se ze skupinky stromů, které rostly kolem chýší, ozval známý skřek.

„Ringo!“ vykřikla Christina, zatímco se všichni tři krčili v trávě. „To je Ringo. To skřehotání bych poznala kdekoli. Díky bohu, je v pořádku.“

„Počkejte tady,“ řekl Beck. „Bude lepší, když jeden z nás půjde napřed. Jestli se do hodiny nevrátím, jděte zpátky do jeskyně a počkejte tam na mě. Musíme zjistit, jestli jsou Kogiové přátelé, nebo nepřátelé.“ Dvojčata úzkostlivě sledovala, jak našlapuje po cestě a před každým ohbím napjatě poslouchá, zda se k němu neblíží kroky.

Jakmile se Beck přiblížil ke vsi, konečně uviděl, jak je uspořádaná. Kolem mýtiny uprostřed, na níž stály po obou stranách domky s ozdobnějšími střechami, se vinuly tři kruhy chatrčí. Beck došel ke skupince stromů před vesnicí. Skrčil se v podrostu a nakukoval do mezery v kruhu. V tomto místě se cesta ztrácela a začínala ves. Po Ringovi ani stopy.

Nad chatrčemi se stále vznášely chomáčky kouře, ale na návsi panoval klid. Beck slyšel jen tlukot vlastního srdce. Vystoupil ze stínu stromů, stiskl rukojeť mačety, jež mu visela u pasu, a odvážně vykročil krátkou uličkou mezi chatrčemi.

V nehybném vzduchu visela vůně jídla, ohýnky doutnaly a nad nimi se pohupovaly rendlíky. Na zemi před jednou chatou ležel poblíž tácu z palmových listů kožený sandál. Ticho však nerušil žádný lidský zvuk.

Beck se pomalu blížil a zmocňoval se ho strach. Slunce už stálo vysoko na nebi, takže musel přivírat oči. Nervózně nahlédl do šera jedné chatrče. Najednou přidušeně vykřikl a vyděšeně couvl zpátky na mýtinu. Hleděly na něj čtyři páry očí jako hvězdy na nočním nebi.

Pak za sebou uslyšel pohyb a otočil se. Před ním stál indián z oné osudné noci na karnevalu v Cartageně. Ty známé pronikavé oči svítily teď jen pár metrů od něj a upřeně na něho hleděly. Beck ztěžka polkl a otevřel pusu, aby promluvil. Ale slova nepřicházela. V puse měl úplně sucho. Indián se nehýbal.

„Přišel jsem, abych… abych… našel…“ Beck se zakoktal a musel začít znovu: „Ztroskotal jsem s kamarády na pláži nedaleko odsud, nemáme jídlo ani vodu. Nechceme nikomu ublížit.“

Všiml si, že stále svírá rukojeť mačety. Položil ji tedy pomalu na zem a pak zvedl dlaň na znamení míru. Indián se nepohnul a pořád se mu díval do očí.

Beckovi se pod žhavým slunkem začínala motat hlava. Nějaká část v něm toužila utéct. Vyrazit pryč, co mu nohy budou stačit. Jenže je měl jako z olova. Potom začal indián mluvit. V jeho tváři se však nehnul jediný sval a také rty zůstaly v klidu. Slova se ozývala hluboko v Beckově hlavě.

„Jmenuji se Mama Kojek,“ říkal ten hlas. „Jsem stařešina Kogiů. Tohle je náš domov. Jelikož jsme tě nezvali, jsi vetřelec.“

Beck otevřel ústa a zkoušel promluvit. Ale opět z něj nevyšlo ani slůvko.

„Pojď,“ řekl Mama Kojek. „Mladší bratr se musí něco dozvědět o našem životě.“

Nyní se z chatrčí kolem mýtiny vynořil malý zástup vesničanů. Stáli ve skupinkách podle rodin, děti před rodiči, jako kdyby návštěvu očekávali a vystrojili se do svého nejlepšího oblečení. Vlasy černé jako uhel rámovaly lícní kosti v hnědých obličejích domorodců. Neusmívali se ani nemračili. Žádné vítání, ale ani výtky.

Z větší chaty na druhém konci mýtiny vyšla skupina mužů. I oni měli oblečené bílé tuniky Kogiů a klobouky, které se zužovaly do jednoho bodu podobně jako střechy jejich chýší. Mama Kojek ho vedl k nim. Stařešinové se rozestoupili, aby mohli projít do chaty.

Beck vešel dovnitř. Po pobytu na jasném slunci všechno uvnitř rázem ztmavlo. Než jeho oči uvykly tmě, už seděl se zkříženýma nohama uprostřed místnosti. Indiáni měli chatu rozdělenou na čtyři části. Ve středu každé z nich hořel oheň, o který se staral jeden z Mamas, jak se říkalo svatým mužům Kogiů.

„Mladší bratře,“ promluvil opět Mama Kojek v Beckově hlavě, „přišel jsi sem nezván. I tak tě však vítáme v našem domově. My, Kogiové, jsme Starší bratři. Jsme strážci Země. Naším úkolem je chránit hory, mezi nimiž žijeme. Bez zbožné práce Mamas zemřou nejen tyto hory, ale celý svět.“

Mama Kojek se na chvíli odmlčel a pak pokračoval: „Když jsi sem, Mladší bratře, přišel poprvé, zabíjel jsi naše lidi a vypaloval naše domovy. Tvůj vůdce našel v džungli naše svaté město a sebral krev Matky. Brzy poté jsme město opustili. Když se Mladší bratr znovu vrátil, nemohl město najít a hrozivě se za to pomstil.“

Svatý muž se naklonil dopředu. „Mladší bratře, není všechno takové, jak se zdá.“ Pomalu ukázal na střechu chatrče a pak k zemi. „Pro nás existuje mnoho světů. Nahoře i dole. Uvnitř nás i vně. Ty vidíš pouze jeden, ale my jich vidíme mnoho. Ty sám věříš, že už ses se mnou setkal. A je to pravda. Ale pouze ve světě Aluna. Jenom v duchovním světě, kterému se říká Aluna.“

Beckovi se točila hlava. Co znamenala slova Mama Kojeka? Říkal, že se s ním Beck setkal jenom v jiném světě, ale Beck ho přece viděl na vlastní oči na náměstí v Cartageně. A stejně, kde přesně je ten jiný svět, ten magický svět Aluna?

Mama Kojek znovu promluvil: „Vlivem Mladšího bratra svět umírá. Naše posvátné město leželo po mnoho století přikryté džunglí. Pro tebe je to ztracené město, ale pro nás je to město, které spí. Poklad, jejž nám ukradli. Musíš vrátit Matce, co nám tvoji předci odcizili. Pouze Mladší bratr jej může vrátit na místo, odkud ho kdysi sebrali.“

Mama Kojek už zase stál. Měl natažené ruce a jeho bílá tunika zářila ve světle slunce, jež pronikalo vchodem do chaty.

„Mladší bratře, poklad, jemuž vy říkáte zlato, je krev Matky. Bez životodárné krve Matka zemře. Nejprve ve světě Aluna a pak i v tělesném světě. Na vrcholcích našich hor se rozpouští věčný sníh. Řeky brzy vyschnou a lidé umřou. Starší bratr už nedokáže léčit svět, když Mladší bratr nechává Matku stále krvácet.“

Beck hleděl Mama Kojekovi hluboko do očí. Všechno vypadalo neskutečně. Vesnice, chýše, Kogiové – zdálo se, že se vše rozplývá ve vzduchu. Cítil, jak rukou šmátrá po zlatém amuletu pod košilí. Od chvíle, kdy ho objevil v tajné Gonzalově skrýši, visel mu na krku jako přívěsek pro štěstí.

Pomalu zvedl otevřenou tlamičku ropuchy ke svým rtům.

A foukl.

KAPITOLA 13

Beck stál zase na pláži a hleděl na moře. Chýše, Kogiové, Mama Kojek – všechno zmizelo. A uvnitř něj se taky něco změnilo. Ano, stále to byl on. Pořád tu stál Beck Granger a přemýšlel. Ale vstoupil do jiného světa.

Očima úzkostlivě přejížděl obzor. Pár set metrů od břehu, v místě, kde se lámal příboj, viděl Beck cosi, co předtím spatřil jenom v dějepisných knížkách. V zátoce kotvily dvě španělské galeony a jejich vlaječky se třepetaly ve větru.

Chvilku na ně nevěřícně zíral, neschopen pohybu. Nemohl vůbec uvěřit tomu, co vidí. Pak mu padlo do oka něco jiného: z paluby lodi spouštěli do vody veslice. Beck slyšel, jak chraplavé výkřiky posádky přehlušují šumění vln. Muži dole v člunech řvali nahoru na ty, co byli na lodi, a trestanci na řetězu přendávali přes zábradlí zásoby. Na bocích člunů, které už spočinuly na vlnách, se vynořila vesla.

A teď k mužům ve veslicích pomalu a opatrně naložili další věci, tentokrát cennější. Byly to dlouhé a tenké předměty. Vždycky než jeden sundali dolů, nasypali do něj z koženého vaku prach a dlouhou tyčí ho upěchovali. Beck hned pochopil, oč jde, a lekl se toho.

Pak namířili přídě na pláž a veslice se začaly rychle přibližovat. Na zádi první veslice zahlédl Beck nějakého muže. Očividně šlo o velitele, protože vydával rozkazy. Muži kolem něho hbitě veslovali, zatímco on klidně seděl a upíral oči na hory za pláží.

Na kolenou měl rozložený pergamen. Pohyboval hlavou ze strany na stranu a sledoval terén před sebou. Když se veslice přiblížily, Beck už rozeznával jeho rysy. Profil toho dlouhého rovného nosu si nemohl splést.

Vtom zaslechl Beck výkřik. Muži v první veslici ukazovali na něj. A vůbec nevypadali přátelsky. Veslice změnily směr a zamířily rovnou k němu.

Beck běžel tryskem po pláži a dál po cestě, přes mangrovový močál až do vesnice. Viděl, že vesničané stojí před svými chýšemi a úzkostlivě čekají na jeho návrat. Dlouhé, jasně bílé tuniky svítily v horkém slunku a tváře plné obav hleděly jen na něj. Muži z vesnice začali pokřikovat, ženy a děti se shromažďovaly na mýtině uprostřed. Beck viděl, jak se plačící děti věší na tuniky svých matek. Nad vší tou vřavou se nesl pláč nějakého miminka.

Začala se šířit panika. Ženy s dětmi už za chvíli prchaly z mýtiny do džungle a do hor za ní. Muži s kopími se rozptýlili za cestou do vsi a skrčili se mezi stromy na okraji mangrovového močálu.

Rozhostilo se napjaté ticho. Beck klečel na cestě před vesničany. A pak uviděl to, čeho se nejvíc obával. Po cestě přímo k němu kráčel sám velitel. Vousy měl rozcuchanější a oči krutější než na obraze. Beck ovšem naprosto přesně věděl, o koho jde.

Snažil se zvednout z podrostu, ale nohy mu vypověděly službu. Viděl teď každý detail, každou nepatrnou změnu výrazu ve tváři toho muže. Za ním se řadili námořníci z veslic a nervózně obhlíželi krajinu. A pak se oči toho člověka střetly s jeho pohledem. Beck ztuhl. Nyní už o tom nebylo pochyb. Hleděl do očí předka dvojčat, slavného conquistadora dona Gonzala de Castillo.

Chvilku se nikdo nehýbal. Beck cítil, že mu hoří uši, a vnímal každý zvuk. Námořníci těžce dýchali a chlapec slyšel řinčení řetězu. Z lesa za ním se ozývalo volání kolibříka – znělo to jako nějaká operní árie. Mezi bílými květinami mangrovové bažiny poletoval ptáček s jasně žlutým peřím a zahnutým zobáčkem.

Gonzalo zvedl ruku směrem k Beckovi, jako kdyby mu kynul na znamení míru. Muži z vesnice začali pomalu vstávat. Špicemi kopí mířili k obloze. Najednou se však zablesklo, zahřměla rána a objevil se kouřový mrak. Zvuky džungle naráz přehlušily výkřiky a řev. Gonzalo se otočil ke svým lidem a vztekle něco vykřikl. Pak Beck ucítil v levém rameni mučivou bolest, jako kdyby dostal ránu palicí. Zhroutil se a padl na kolena.

Všude kolem něj panoval zmatek. Hlavně mušket co chvíli zazářily a Gonzalovi lidé mizeli za oblaky kouře. A jeho teď kdosi táhl po cestě k vesnici. Rameno skoro necítil. Zkoušel si ránu přikrýt druhou rukou a uvědomil si, že mu mezi prsty prosakuje krev. Už byl mezi palmami kousek od vsi, když vtom se paže, které ho táhly, najednou zachvěly a indián Kogi se skácel vedle něj. Oči měl zavřené a hlava mu bezvládně spočívala na hrudníku.

Beck se odvlekl ke kmeni blízkého stromu a opřel se o něj. Těžce oddychoval. Někteří vesničané se svíjeli na zemi poblíž a na bílých tunikách se jim rozpíjely krvavé skvrny. Nějaká žena držela v náručí malé dítě. Tvář měla zkřivenou zármutkem a tahala dítě za ochablou paži. Ostatní vesničané se ji snažili odvléci a zoufale při tom ukazovali k lesu.

Beckovi se točila hlava a na chvíli ztratil vědomí. Když přišel k sobě, Gonzalovi muži pádili okolo něj do vsi. Z rákosových střech na chatrčích šlehaly plameny a k nebi stoupal štiplavý kouř.

A zas už Becka někdo smýkal po zemi. Jenže tentokrát to byli Gonzalovi muži, kteří divoce řvali, kleli a plivali všude kolem. Rameno ho bolelo, jako kdyby mu do něj někdo opakovaně bodal nožem. Potom Becka položili doprostřed mýtiny. Bezmocně sledoval, jak Gonzalo kráčí do hořící vesnice a jak jeden z mužů ukazuje k místu, kde chlapec ležel.

Po chvilce stál Gonzalo nad ním a pohlížel mu do obličeje. Beck viděl každý detail jeho tváře. Malba v tanečním sále hotelu Casa Blanca, socha na náměstí i portrét v haciendě zachytily podobu velmi dobře. Až na jeden podstatný detail; skutečný Gonzalo postrádal vznešené rysy. Měl rty zkřivené krutostí, a ta se zračila i v jeho očích.

Nyní klečel vedle Becka a cosi svíral v pěsti. Zvedl paži a ve slunečním světle se zatřpytil zlatý řetěz. Na Becka hleděl známý amulet v podobě žáby s vypoulenýma očima, nafouklým břichem a otevřenou tlamou.

Gonzalo jím chvíli pohupoval Beckovi před obličejem. Pak si klekl blíž a zašeptal mu do ucha: „ Perdido no más .“

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .