Table of Contents

Informace o knize a předmluva

Toulky Kyjevem

Moje cesta do Řecka

Bělehrad po jedenácti letech

Za Marconim do Bologně

Do města krále valčíků

Mnichov, ráj pivařů

Za španělskými kastanětami

Pro rozumy do Londýna

Do Stockholmu, metropole severu

Víkend v Berlíně

Dziękuję Karolina

V papučích do Sankt Petěrburgu

Putování po Bělorusku

Informace o knize a předmluva

Název: Po Evropě sem a tam

Autor: Karel Frejlach

Copyright text a foto: Karel Frejlach 2014

Vydavatel: Ing. Karel Frejlach, Kněžskodvorská 19,

37004 České Budějovice

mail: karelfre@volny.cz

http://www.volny.cz/karelfre/knihy.html

Publikace neprošla jazykovou úpravou

Předmluva

Tato publikace obsahuje zápisky z cest do patnácti míst Evropy. Jedná se o dojmy a poznatky, zaznamenané při cestách, jejichž hlavním účelem byly návštěvy technických muzeí a poznání historie i současnosti navštívených míst. Cesty byly uskutečněny v průběhu deseti let. Kapitoly nejsou za sebou seřazeny chronologicky ale geograficky, počínaje východem Evropy, ve směru hodinových ručiček. Začínají v Kyjevě, poslední kapitola je z Běloruska. Datum uskutečnění cest je uveden na koncích kapitol. Zápisky zaznamenávají dojmy a poznatky z doby, kdy byla uskutečněna cesta, bez ohledu na pozdější vývoj v příslušných oblastech. Stěžejní tři kapitoly vycházejí z podkladů autora pro články, které již byly v minulosti otištěny v novinách, nejsou však s nimi zcela totožné. Novinové zdroje jsou rovněž uvedeny na koncích kapitol.

Toulky Kyjevem

Toto město bylo dlouhá léta česky výlučně nazýváno Kyjev. V posledních letech je u nás známo i pod jiným názvem, v jízdních řádech železnic i v českých textech na internetu se vyskytuje také označení Kiev. Ukrajinsky je název města psán Kyiv a vyslovuje se Kyjiv. Hlavní město Ukrajiny Kyjev je třikrát větší než Praha, žije v něm 2,7 miliónu obyvatel. Však také Ukrajina je podstatně větší než Česká republika, má 46 miliónů obyvatel. V západní části Ukrajiny je používán ukrajinský jazyk, na východě ruština. Kyjev je někde uprostřed a proto se tam rusky snadno domluvíte.

Historie Kyjeva je předlouhá. Vznikl před více než před patnácti sty roky a název mu údajně dal kníže Kyj. V jedenáctém století patřilo toto město k největším v Evropě. Tehdy tam žilo čtyřicet tisíc lidí, zatímco Londýn nebo Paříž měly pouhých deset tisíc obyvatel. Berlín, Moskva, Varšava, Minsk nebo Stockholm ještě v té době neexistovaly. Není divu, že se významné sídlo na řece Dněpru, kterým procházely obchodní cesty ze severní Evropy na jih, stalo centrem mocného slovanského státu. Koncem devátého století vznikla Kyjevská Rus s prvním knížetem Olegem. Ten nejprve spojil kyjevské knížectví, které bylo střediskem kmene východních Poljanů, s novgorodským knížectvím. Oleg nebyl podle starých písemných zpráv slovanského původu, pocházel z Varjagů, jinak řečeno ze severských Vikingů. Elitní knížecí družinu rovněž tvořili Varjagové a to tam na mnohá další léta bylo tradicí. Kyjevská Rus sjednocovala řadu slovanských kmenů, žijících v oblastech současné střední a západní Ukrajiny a ve středním Rusku. Umožňovala společně čelit útokům asijských nájezdníků, nejprve tam byli ještě před jejím vznikem po roce 563 Avaři, pak Pečengové. Později se v okolí Kyjeva pohybovali Maďaři, kteří v Evropě získávali prostor pro konečné usídlení a přesunovali se z východních oblastí sousedících s Černým mořem směrem na západ. Kyjevská Rus soupeřila s Byzancií, probíhaly například války o nevěsty anebo o kořist z vyspělé byzantské říše, tu měla získat hlavně válečná tažení směřující do Konstantinopolu. Architektura Byzancie ovlivnila na mnoho dalších století sloh církevních staveb východních Slovanů. Největšího rozvoje dosáhl Kyjev za vlády knížete Vladimíra v 10. století a za Jaroslava Moudrého v první polovině 11. století Tehdy se podstatně zvýšil počet obyvatel města, byly vybudovány odolné hradby a stavěly se chrámy. Vladimír přijal křesťanství a Jaroslav Moudrý vydal první zákoník. Kyjevská knížata již byli v této době křesťané a v jedenáctém a dvanáctém století tam vznikly církevní stavby, které dodnes obdivujeme. Byly tam napsány i první psané dokumenty, na církevní půdě se rozvíjely poznání a věda. Kyjev však ležel na hlavních směrech asijských nájezdů a proto v dalších stoletích byla jeho poloha pro hlavní město státu nevýhodná. Zanikla i Byzantská říše a ve směru na jih se přestalo obchodovat. Ve dvanáctém století došlo k úpadku kyjevského knížectví. Ve třináctém století čelilo kyjevské knížectví nájezdům Tatarů, celé město bylo poničeno, zbyla z něho pouhých dvě stě domů. Ve třicátých letech dvanáctého století přestal Kyjev plnit funkci centra Rusi, tím se stal Vladimír - Suzdal a v 15. a 16. století došlo ke sjednocení ruských knížectví bez Ukrajiny pod vládou moskevských knížat. Z moskevského knížete Ivana III se stal vládce celé Rusi, car neboli gosudar. Tradice vlády Varjagů v Rusku pokračovala i v Moskvě až do roku 1598, kdy opustil carský stolec poslední Rurikovec Fjodor, po něm tam od roku 1613 vládl car Michal, první Romanovec. Ukrajina se ve 14. století dostala do sféry litevského knížectví a pak byla v 16. století začleněna do Polsko-litevské unie. Na znovusjednocení Ukrajiny s Ruskem, k němuž došlo v 17. století, měl velké zásluhy hetman Bohdan Chmelnický.

Od chrámu sv. Vladimíra k Andrejevskému svahu

I když je Kyjev velké město, k podstatné části jeho historických památek se můžete vypravit pěšky. Vyjdete-li od západu směrem na východ, od bulváru Tarase Ševčenka, první stavbou, kterou ještě na tomto bulváru spatříte, je pravoslavný chrám sv. Vladimíra. Ten příliš starý není, pochází z let 1862 až 1882, ale je věřícími hojně navštěvován. Je to hlavní chrám ukrajinské pravoslavné církve, nezávislé na moskevském patriarchovi. V podvečer otevřenými dveřmi chrámu září odlesky světla svící i lesk zlaté výzdoby. Pozoroval jsem před chrámem jeho návštěvníky. Mladé slečny, moderně a dokonce i přepychově oblečené, se poslušně před vchodem do kostela zastaví, otevřou své kabelky, vyndají z nich šátky a uváží si je na hlavu, ať je móda jaká chce. Rovněž v kalhotách je vstup ženám do kostela zakázán, v krajním případě se to řeší dalším šátkem, tentokrát omotaným kolem pasu. Muži pokrývku hlavy v kostele samozřejmě nemají.

Zajdete-li za roh a pokračujete Vladimirskou ulicí, která je vůbec nejstarší ulicí ve městě, projdete kolem divadla opery a baletu Tarase Ševčenka a zanedlouho se dostanete k původní bráně do města, nazývané Zlatá brána - Zolotyje vorota. Tato brána z poloviny jedenáctého století představovala skutečně pompézní vstup za městské hradby a měla svůj vzor v Byzancii. Vysoká věž byla po staletích ve třicátých letech dvacátého století ruinou, z původní stavby zbyly pouze nízké zdi a dokonce byla předtím v osmnáctém století zavezena zemí, aby se její zbytky zachovaly. Celková rekonstrukce brány byla provedena až po druhé světové válce a byla dokončena v osmdesátých letech dvacátého století.

Brána z 11. století Zolotyje vorota

Pro restaurátory to byl těžký oříšek, museli při obnově vycházet ze starých kreseb z různých dob, z podobnosti s jinými objekty a dokonce i z písemných záznamů. Například na základě poznámky v historických dokumentech byla v nejvyšším patře věže obnovena kaple, i když se žádný její náčrt nedochoval. Bránu s věží je možné si prohlédnout za symbolické vstupné.

Vladimírská ulice dále směřuje k pravoslavnému chrámu sv. Sofie, rusky zní jeho název Sofijskyj sobor. Jedná se o historický skvost, postavený roku 1037 podle vzoru byzantského chrámu, podobný chrám asi v Evropě nikde jinde neuvidíte. Na rozdíl od Zlaté brány, z níž se do nedávné doby zachovaly pouze rozvaliny, chrám sv. Sofie přežil všechny nájezdy, války a revoluce, které se kolem něj přehnaly. Druhou světovou válku přečkal s malou lstí, byl odebrán pravoslavné církvi a předán katolickému směru, proti němuž neměli nacisté výhrady. Podle výkladu průvodkyně se jedná o jediný v takové míře zachovaný chrám na světě, pocházející z jedenáctého století. Při prohlídce chrámu se střídá výklad v různých jazycích. Německy téměř neumím, anglicky málo, a proto jsem se připojil ke skupině, která poslouchala výklad v ruském jazyce. Rázem jsem získal mindráky. Ta mladá žena, která naši skupinu prováděla, byla ve skutečnosti slovním kulometem. Slova výkladu následovala tak rychle za sebou, že sice rodilí Rusové v mé skupině rozuměli, ale já jsem pochytil necelou polovinu. Od té doby jsem si už vůbec nemyslel, že rusky rozumím a že se všude domluvím.

Tento chrám je vyzdoben mnohými freskami a mozaikami, které vznikaly v různých obdobích. Ty nejstarší z nich mají nesmírný význam pro výklad a pochopení historie. Dozvíme se z nich například i to, jaká plemena psů se tehdy, v jedenáctém století, chovala, nebo jak se oblékali členové rodiny Jaroslava Moudrého. Fresky a malby v chrámu jsou kronikou celého tisíciletí, kromě maleb jsou tam cenné také vzkazy těch, kteří výzdobu doplňovali, nenápadně je vyrývali přímo do omítky. Při pohledu zblízka si je můžete přečíst. Celá třetina nejen výzdoby, ale i například dlaždic na podlaze, je tam původní a pochází z jedenáctého století. V areálu chrámu se nachází sarkofág s ostatky knížete Jaroslava Moudrého. Před vysokou zvonicí, která slouží i jako vstup do areálu, je na náměstí umístěna socha hetmana Bohdana Chmelnického.

Před chrámem sv. Sofie vidíte přímo před sebou za Michailovským náměstím další architektonický klenot Kyjeva, pravoslavný chrám sv. Michaila - Michajlovskyj sobor. Ten společně s klášterem byl o něco mladší, původně pocházel z roku 1108. V roce 1936 však byly jeho zbytky zbořeny a chrám byl znovu postaven v devadesátých letech dvacátého století. Nyní se jedná o honosně vybavený a vyzdobený objekt, uvnitř zářící zlatými ozdobami. Žije církevním životem, navštěvuje jej mnoho věřících. V době, kdy jsem tento chrám navštívil, byl zážitek z návštěvy umocněn zpěvem pravoslavných mnichů, který zazníval ze sousední budovy. Barva omítky chrámu je bílá a modrá, všechny věže jsou pozlaceny, je to působivá kombinace barev a třpytu. Po návratu zpět na Vladimirskou ulici můžete po ulici dále pokračovat, když ujdete asi tři sta metrů, objeví se na pravé straně krásný chrám sv. Ondřeje - Andrejevskyj sobor. Ten je daleko mladší, než předcházející dvě stavby, pochází z let 1747 až 1753, je postaven na malé výšině a svou barokní architekturou skvěle zapadá do okolí. Na místě někdejšího kostela jej postavil italský stavitel a uctil tím památku proroka, který předpověděl městu jeho význam.

Vladimirská ulice plynule přechází kolem chrámu sv. Ondřeje do ulice nazvané Andrejevský svah - Andrejevskyj spusk.

Chrám svaté Sofie

Je to opravdu velmi strmá ulice, která několika zatáčkami pokračuje s kopce až na Kontraktní náměstí (Kontraktova ploščaď) ve čtvrti Podol v blízkosti Dněpru. V této uličce je turistům nabízeno mnoho upomínkových předmětů a též zajímavá umělecká díla, hlavně obrazy. V několika stáncích jsou prodávány historické předměty. Ženy, používající boty s vysokými podpatky, zde musejí dávat velký pozor na to, kam došlápnou, chůze po kočičích hlavách na strmém vrchu je pro ně zrádná. Čtvrť Podol s říčním přístavem byla též označována jako "dolní" město a v minulosti zde žili chudší obyvatelé.

Kyjevsko - Pečerská lávra a Duliby

Další významná památka Kyjeva je od centra poněkud vzdálená. Jde o Kyjevsko - Pečerskou lávru na jihovýchodě města. Je to rozlehlý mužský klášter s mnoha stavbami na ploše dvaceti osmi hektarů, založený v roce 1051. Zde žil na přelomu jedenáctého a dvanáctého století mnich a letopisec Něstor, který společně se svými dvěma následovníky sepsal dějiny několika předcházejících staletí v letopisu "Pověsti vremennych let" ("Příběhy z dávných let"). Vycházel z událostí dosud předávaných ústním podáním a zasahujících až do pohanských časů. Kyjevské letopisy jsou i podkladem pro výklad dějin dalších slovanských národů. V letopisech jsou dvakrát zmiňováni i Dulěbové. Byl to slovanský kmen, který pobýval mezi řekami Styrou a Bugem na území dnešní západní Ukrajiny. První zmínka o nich se týká jejich útlaku asijskými nájezdníky Avary za časů byzantského císaře Herakleita, tedy v letech 610 až 641. Někteří současní historici se však domnívají, že se spíše jednalo o rok 563, kdy došlo k prvním střetům Slovanů s Avary. Četba této části Letopisů je téměř hororem. Avaři, označovaní jako "obři", tam tehdy páchali násilí na dulěbských ženách. Když hodlal někdo z Avarů někam vyjet, nedal do svého vozu zapřáhnout koně nebo voly, ale přikázal zapřáhnout tři, čtyři nebo dokonce pět dulěbských žen. Tak je to zapsáno v Letopisech. Poslední záznam o slovanském kmeni Dulěbů je přiřazen k roku 907, kdy se za vlády knížete Olega zúčastnili, společně s dalšími jedenácti kmeny Kyjevské Rusi, úspěšného vojenského tažení do byzantského Konstantinopolu (Cařihradu). Kníže Oleg, který tehdy zanechal svého syna Igora v Kyjevě, velel mohutnému vojsku. Kromě jezdců na koních se podle Letopisů zúčastnilo tažení dva tisíce lodí, v každé z nich bylo místo pro čtyřicet bojovníků. Když tato stotisícová armáda téměř dorazila k cíli, obránci Konstantinopolu uzavřeli zátoku a zavřeli i městské hradby. Oleg proto přikázal, aby byly lodě vytaženy na břeh a jeho bojovníci se začali v okolí města činit. Počínali si krutě tak, jak to tehdy bylo ve válkách obvyklé. Podle Letopisů prý Oleg dále přikázal vyrobit kola, připevnit je k lodím, za příznivého větru napnout plachty a vyrazit tak s flotilou po souši směrem k městu. Když obránci Konstantinopolu tu přesilu tehdejších ekologických tanků spatřili, ihned začali vyjednávat. Museli se pak zavázat k mnohému, k daním velkým městům Kyjevské Rusi, k vyplácení poselného příchozím, k poskytování půlroční stravy a lázní kupcům, přicházejícím z Olegova knížectví. Oleg se naopak za své poddané zavázal, že se napříště nebudou v Byzancii dopouštět násilí.

V této souvislosti je nutné se zmínit i o tom, co Letopisy neobsahují. Pod tlakem nájezdů se kmen Dulěbů rozštěpil a jeho část začátkem sedmého století dorazila do jižních Čech. Cesta této části kmene vedla pravděpodobně přes Karpaty, dále údolím Tisy, pak proti proudu Dunaje a krajinou budoucího Vitorazska do české kotliny. Bylo to asi sedmdesát až sto let po Slovanech, kteří přišli jinou cestou a osidlovali horní Polabí. První své hradiště vybudovali Dulěbové - Doudlebané po roce 700 nad Malší v katastru Branišovic u Římova. Z tohoto hradiště se zachovaly jen skromné zbytky valů. Hradiště pak bylo vypáleno, pravděpodobně Maďary táhnoucími v roce 906 do Saska. Možná, že je ke zničení hradiště potřeboval Spytihněv, přemyslovské kníže. Z předkřesťanských dob jsou na Doudlebsku zachována slovanská mohylová pohřebiště, některá dokonce až na pomezí centrálního doudlebského území. Po roce 900 bylo vybudováno nové hradiště přímo v dnešní obci Doudleby, valy jsou v okolí kostela i v současnosti dobře patrné. Dodnes se vedou spory historiků o to, jak velká byla oblast, ovládaná z branišovského a krátkou dobu možná i z doudlebského hradiště. Podle některých se jednalo také o západní Čechy, Vitorazsko a o část středních Čech, podle jiných pouze o oblast vymezenou na západě Vltavou, na severu jižní částí pozdějších Českých Budějovic, na východě Borovanami a na jihu Slepičími horami. Písemná zmínka o Doudlebech je vztažena k roku 947 a uvedl ji bagdádský geograf a dějepisec Al-Mas-udí. Ten označil za vládce Doudlebů "krále" Václava. Část současných českých historiků si to vykládá tak, že se jednalo o přemyslovského knížete Václava, který zemřel násilnou smrtí pravděpodobně v roce 935. Že by se bagdádský učenec takto nepřímo pokoušel popsat vládu Přemyslovců? Je to sporné, o Češích a snad i o Praze píše o několik řádek dále. Kromě toho publikace historiků z východních slovanských zemí vztahují poznámku o Doudlebech, které Al-Mas-udí označoval "dulábá", spíše na původní kmen, sídlící na sever od Karpat. Další známý cestovatel Ibrahim-Ibn-Jakub se o dvě desítky let později o Doudlebech již nezmiňoval. Podobně jako Něstor v Kyjevské Rusi, popisoval u nás zpětně dějiny kronikář Kosmas. Ten k roku 981 uvádí o Doudlebech poznámku jako o pomezním hradu Slavníkovců. To je dnes považováno za omyl kronikáře, podle všech předpokladů byly již tehdy Doudleby ovládány Přemyslovci, kteří, i jejich následovníci, tam až do založení Českých Budějovic měli svého královského správce.

Pro období následujícím po roce 907 neexistují v Kyjevské Rusi zmínky o kmeni Dulěbů, záznamy jsou pouze o Volyni a Volyňanech (možná podle domácích zvířat "vol" - vůl, která pěstovali), případně o Bužanech, nazývaných podle řeky Buh (Bug). Zřejmě mezi Bužany či Volyňany byli zahrnuti i ti příslušníci kmene Dulěbů, kteří tam v původní oblasti zůstali. Na Ukrajině jsou dodnes obce, které svým názvem připomínají někdejší slavný kmen. Jedná se ve všech případech o Duliby. Dvakrát se vyskytují u města Stryj, další jsou u Ivano - Frankovska, na severu jsou Duliby u Kovelu a na východě u Rovna.

V Kyjevsko - Pečerské lávře

Kyjevsko-Pečerská lávra má i svou podzemní část, v ní jsou v jeskyních uloženy ostatky mnichů. Také tyto prostory je možné si prohlédnout, i když taková prohlídka je pro silnější nátury. I prohlídka budov areálu rozděleného na dvě části je velice zajímavá, komplex kláštera sestává z desítek objektů, postavených v různých staletích. Je mezi nimi i několik chrámů.

Fotbalové "utkání smrti"

Směrem od kláštera k městu jsou umístěny pomníky druhé světové války. Téměř u Dněpru lze uvidět na stráni kříže, symbolizující nacisty za války spálené a vyvražděné ukrajinské vesnice a také muzeum, u něhož je památník padlým vojákům s pamětními deskami kolem něho. Směrem dále z města je vysoká socha ženy s mečem, nazývaná "Matka Ukrajina", je tam i vojenské muzeum a kousek odtud jsou zbraně, vystavené na volném prostranství. Pěkný výhled na Dněpr i na část města poskytuje vyhlídka u stadiónu, používaného pro ligové zápasy kyjevským Dynamem a pojmenovaného podle někdejšího hráče a ještě slavnějšího trenéra Lobanovského. Fotbal má na Ukrajině dlouhou tradici, jako první jej tam prý hráli Češi, působící v bývalé rakousko - uherské Haliči a odtud se na konci devatenáctého století rychle rozšířil po celé Ukrajině, tam se pak stal ve třicátých letech dvacátého století národním sportem. Podle turistických průvodců má být někde u stadiónu Dynama pomník ukrajinských fotbalistů z mužstva, jehož hráče stihl za války krutý osud. Za to, že se opovážili zvítězit nad fotbalisty německých branných sil, byli v roce 1942 zatčeni. Jeden z nich byl umučen už při úvodních výsleších a ostatní byli umístěni do koncentračního tábora Syrec u Kyjeva, proslulého neuvěřitelnou krutostí dozorců. Tam byli tři z hráčů počátkem roku 1943 přímo při nástupu vězňů zastřeleni, společně s dalšími vybranými vězni.

Dlouho jsem o "zápasu smrti" sháněl informace. Dotazoval jsem se lidí, posedávajících na lavičkách u stadiónu, zastavoval kolemjdoucí. Od konce války však už uplynulo mnoho let, ti mladí vůbec nevěděli, že se něco takového stalo, ti starší nevěděli, kde je nyní pomník. Až jsem potkal informovaného pána, který věděl všelicos. Dozvěděl jsem se od něho, že obě mužstva, která se za války v osudném zápase z iniciativy nacistů utkala, byly výběry. Na jedné straně to byli v mužstvu Start místní pekárny nejen někteří bývalí hráči Dynama, ale též tři hráči z někdejšího mužstva Lokomotiv Kyjev. O založení mužstva Start se po obsazení Kyjeva Němci zasloužil Josef Kordík, pocházející z Moravy. Ten po první světové válce zůstal na Ukrajině jako bývalý voják rakousko-uherské armády, po příchodu nacistů se vydával za rakouského Němce a proto byl jmenován vedoucím velké pekárny. Jednalo se zřejmě o rozporuplnou osobu navenek spolupracující s Němci. Současně to však byl velký fanoušek sportu a proto v pekárně na pomocné práce zaměstnával řadu kyjevských sportovců. Proti mužstvu Start nastoupili hráči výběru Flakelf, složeného z příslušníků luftwafe a německých protiletadlových složek. Rasově nadřazené mužstvo prohrálo už předcházející zápas a doplněno čerstvými posilami si vyžádalo odvetu. Rovněž druhý zápas Němci prohráli skórem 3:5. Ukrajinští fotbalisté navíc na začátku zápasu nepozdravili německé mužstvo po nich vyžadovaným pozdravem "Heil Hitler" a zvednutými pravicemi. Už už jakoby zvedali ruce k nacistickému pozdravu ale místo toho si položili ruce na prsa a pak se ozval jejich jednohlasný pozdrav "Fyzkult-hurá!". Průběh tohoto zápasu a svou prohru v něm nacisté považovali za provokaci ukrajinského mužstva a za znevážení árijské rasy. Proto zanedlouho následovalo zatčení všech fotbalistů z vítězného mužstva. Dozvěděl jsem se rovněž, že hledaný pomník je u malého stadiónu Zenit. Ten není příliš daleko od mnohem většího Olympijského národního komplexu, na němž byl v roce 1980 uspořádán olympijský fotbalový turnaj. Na tomto velkém a nově zrekonstruovaném stadiónu byly v červnu 2012 hrány některé vyřazovací zápasy a konečně dne 1. července 2012 došlo k velké fotbalové události, byl zde sehrán finálový zápas mistrovství Evropy Euro 2012.

Od Kreščatiku ke Kleti

Páteří města je hlavní třída Kreščatik, která je prakticky rovnoběžná s Vladimirskou ulicí a je od ní vzdálena pouze několik set metrů. Kreščatik je obchodní třídou s obchody, restauracemi, bankami a s různými úřady. Na východě začíná na Evropském náměstí pod stadiónem Lobanovského, pokračuje směrem na západ přes Náměstí nezávislosti (hovorově označovaného "Majdan") až na Besarabské náměstí, do něhož rovněž ústí ulice Tarase Ševčenka. Z ní jsem se společně s vámi původně vydal na prohlídku historické části města. Na Kreščatiku jsem se setkával, zvláště v blízkosti občerstvení známého nadnárodního řetězce, s mnoha potulnými psy. Pohybovali se mezi lidmi, měli obrovskou radost z toho, když jim někdo něco nabídl, bojovali spolu u odpadkových košů o umaštěné papíry. A co teprve, když některý z nich našel kousek housky s hamburgerem, to bylo ještě více radosti. Byli i jinde v místech, kde se pohybovalo větší množství lidí. Vyslechl jsem tam radu jednoho otce, který svému dítěti přikazoval: "Nesahej na ně, když se k nim člověk přiblíží na příliš malou vzdálenost, bojí se a mohou tě i kousnout!" Touto radou, určenou malému dítěti, jsem se potom řídil také já. Bohužel, z Kyjeva později přicházely smutné zprávy o odchytu a utrácení potulných psů v rámci příprav na evropský fotbalový turnaj. Myslím si, že tam dosud obyvatelům města ani turistům příliš nevadili.

Poučným památníkem je Babyj Jar. Toto místo, jehož název lze přeložit "rokle žen", bývalo od nepaměti až do války tradičním místem schůzek mileneckých dvojic. Za druhé světové války se jednalo o popraviště, na němž bylo popraveno a pohřbeno do hromadných hrobů mnoho lidí. Při rozmýšlení, kde to je a jak se tam dostanu, jsem ocenil výhody hostelu, v němž jsem se ubytoval. Na první pohled tam moc pohodlí není, spíte na palandách, muži a ženy v jedné místnosti, ve které v mém případě společně bydlelo deset lidí. Jenže je tam vždy přítomna recepční, takové děvče pro všechno, od ní můžete získat potřebnou radu. V tomto hostelu tuto práci zásadně zastávaly absolventky vysokých škol, které dosud nesehnaly jiné, odpovídající zaměstnání. Byla to děvčata s určitým rozhledem, a pokud některá z nich neznala odpověď, věděla, kde se zeptat a já jsem vždy získal cennou informaci. Tímto způsobem jsem se dozvěděl, jak se dostanu k tomuto ve světě známému, ale na Ukrajině pozvolna opomíjenému místu. V tu dobu v hostelu sloužila jako recepční Ljuda. Čerstvá absolventka Pedagogického instututu zatím nesehnala zaměstnání ve školství a proto vzala tuto práci a vždy na turnus několika dnů dojížděla odkudsi z venkova. Pokud ji lze k někomu přirovnat, připadala mi jako Nastěnka z Mrazíka. Černovlasá, velké a zářivé oči a stále se něčemu divila. Můj dotaz na Babyj Jar ji nejprve zaskočil, ale rychle se kohosi zeptala. Druhý den zasvěceně nad plánkem města vysvětlovala, kudy mám cestovat, daleko to nebylo, jednalo se o několik stanic jízdy metrem. Ještě před návštěvou tohoto místa jsem o něm hovořil s další učitelkou, která byla stejně jako já ubytována v hostelu. Při představování jsem asi špatně zaslechl její jméno. Oslovoval jsem jí Irino, zřejmě jí to dost zlobilo, proto se po několika dnech posadila přímo proti mně a napravila to. Podobně jako pan řídící z bývalé Národní školy se mne zeptala, i když to dobře věděla:"Skažitě, kak vas zavut?" (Jaké je vaše jméno?). Přistoupil jsem na tuto hru a odpověděl, opět jako ve škole:"Menja zavut Karel". A ona se přidala:"Menja zavut Rimma". Nadzvedl jsem se na židli, vždyť to není možné, nějaký čas jsem ji oslovoval chybně a jméno, které teď vyslovila, jsem dosud nikdy neslyšel. Inu, člověk se stále učí. Tak tato Rimma, Ruska z východní Ukrajiny, mi řekla, když jsem se připravoval navštívit Babyj Jar: "Představte si, že na tom místě uvažují o vybudování hotelu místo památníku. Je to možné?" Tehdy jsem jí neodpověděl, pouze jsem pokýval hlavou, možné je totiž všechno a také u nás mají někteří lidé k památkám z války různý vztah.

Na bývalém popravišti je ticho, hluk města je slyšet z dálky. Jiné to bylo ihned po obsazení Kyjeva. První přišli na řadu kyjevští Židé, během několika dnů tam byli zcela zlikvidováni. Na úvod to bylo více než třicet tisíc lidí. Prostředí tam tehdy bylo zcela jiné, než dnes. Z ampliónů zněla hlasitá hudba, která měla přehlušit křik, nářky a prosby popravovaných. Lidé tam byli stříleni a jejich těla padala do rokle, ihned na ně byla naházena zem. Očitý svědek vyprávěl o tom, že se na několika místech hromadného hrobu hlína hýbala, někteří byli pohřbeni zaživa. Nedaleko popraviště si příslušníci německých jednotek SS, kteří popravy prováděli, rozdělali ohníček, na kterém si připravovali cosi k jídlu. Asi jim tam docela chutnalo. Po kyjevských Židech přišli v době války na řadu další obyvatelé města, vězňové i zajatí vojáci. Do vzpomínek obyvatel se zapsal zvláště transport pětašedesáti námořníků, kteří byli, navzájem svázáni ostnatým drátem, úmyslně odváděni na popraviště přes město. Pro výstrahu ostatním. "Zemřeme za vlast!", volali na Kyjevany, zubožení, v roztrhaných zbytcích oděvů a s krvácejícími ranami. Celkový počet popravených a pohřbených do hromadných hrobů na tomto místě byl odhadován na více než sto tisíc lidí. Za sedm měsíců po této popravě byl Kyjev v listopadu 1943 osvobozen sovětskou armádou. Dobytí Kyjeva se zúčastnili také příslušníci prvního československého vojenského praporu v Sovětském svazu.

V dohledu od bývalého popraviště Babyj Jar stojí věž kyjevského televizního vysílače. Ten v minulosti mnoho Jihočechů zlobil. Televiznímu vysílači na Kleti byl totiž v éře analogového vysílání přidělen stejný kmitočet jako sice vzdálenému, ale výkonnějšímu vysílači v Kyjevě. V obdobích následujících po zvýšené aktivitě Slunce se však v atmosféře vytvářejí mimořádné vrstvy, které odrážejí vysílaný signál směrem k Zemi. Takže nejprve byl občas rušen 1. program Československé televize a pak stanice Nova, která tento kmitočet převzala. Rušení bylo znatelné zvláště v okrajových oblastech příjmu vysílače Kleť ale i v Č. Budějovicích se tu a tam na obrazovkách televizorů objevil program ukrajinské stanice z Kyjeva místo obvyklého televizního obrazu. Definitivní tečku za touto často opakovanou potyčkou dvou vysílačů udělal až přechod na digitální vysílání, nyní se používají jiné kmitočty.

Setkání se stachanovcem a vášeň Dominiky

Zní to sice podivně, ale pobyt v Kyjevě mi příjemně zpestřilo přepadení na ulici. Když jsem tak jednou kráčel Vladimírskou ulicí, přiskočila ke mně vysoká, štíhlá a zahalená žena. S tlumeným výkřikem: "Davaj vsjo!" mne zezadu chytila pod krkem. Překvapení netrvalo ani několik vteřin, ihned jsem věděl, o koho jde. Byla to Rimma, moje spolubydlící z hostelu, která se v tomto a v podobných šprýmech přímo vyžívala. Velice jsem ji ale překvapil tím, jak rychle jsem ji poznal. Nepomohly jí ani velké černé brýle a šátek, který právě vytáhla z kabelky a který byl zřejmě jinak určen pouze pro její návštěvy památných kostelů.

Mimořádně zajímavý je skanzen lidových staveb na předměstí Kyjeva. Už samotná cesta je zážitkem. Vystoupíte z metra, které je mimochodem v Kyjevě velice levné a přestoupíte do žlutého autobusu - linkového taxi, tam platíte o něco více než v metru, ale též vůbec nezchudnete. A nyní máte příležitost sledovat práci řidiče - stachanovce. Na každé stanici se rozjede ihned po nástupu cestujících, jízdné inkasuje až za jízdy a přitom vrací drobné. Občas mezi tím mobilem telefonuje, rovněž za jízdy. To vše zpočátku na několikaproudé ulici, kde musí často přejíždět z jednoho pruhu do druhého, jízda se podobá neustálému kličkování. Jízdné a vrácené peníze posílají cestující po ostatních zezadu autobusu dopředu a naopak. Nic se neztratí. Jízdenky se nevydávají, zdržovalo by to a nikdo je ani nechce. Řidič při tom ještě stačí splnit speciální požadavky cestujících, například místo na obvyklé stanici zastaví u přechodu těm, kteří půjdou na druhou stranu ulice. Pro řidiče musí být takovýto způsob zhruba hodinové jízdy až na předměstí vysilující, ale kupodivu cestu přežije ve zdraví. Navíc stačí sledovat, zda někdo v autobusu nepodvádí a nezaplatil. Viděl jsem tam jediný takový případ, byly to děti, které už zřejmě trošku přičichly k tržnímu hospodářství. Stačilo ale, když řidič ze svého místa dětem v autobusu oznámil:"Nastoupilo vás pět a platily jste tři!". Hříšník a hříšnice, kteří se skrývali někde vzadu, ihned poslušně zaplatili. Jak dlouho by asi trvala cesta při obvyklém odbavování? Odhadl jsem to na dvojnásobek času, cestoval bych autobusem dvě hodiny místo jedné.

V kyjevském skanzenu lze shlédnout vzorky vesnické architektury z celé Ukrajiny. Je rozlehlý, místa je tam dost a tak máte dojem, že kráčíte po cestě krajinou mezi poli a navštěvujete různé vesničky. Jsou tam staré dřevěné a zděné stavby, hospodářská stavení, dřevěné kostelíky i typická zděná vesnická školní budova. Naleznete tam také malíře s jejich obrazy a též výrobky uměleckých řemesel včetně suvenýrů. Na dvou stráních zahlédnete a můžete navštívit skupiny větrných mlýnů. Občerstvit se lze ve stánku i v historické hospodě. Je to příjemné prostředí, v němž se hodně poučíte.

Blížil se čas odjezdu. K cestě domů se chystala i Dominika, spolubydlící z hostelu, mladá slečna z Kolína nad Rýnem. Ta se v Kyjevě zamilovala. "Já jsem asi blázen, pořídila jsem tady tři sta snímků", řekla mi, když připravovala svá zavazadla. Zamilovala se totiž do tohoto města. A nebyla sama.

(Rok 2009 - Haló noviny 12. 2., 22. 2. a 29. 2. 2012)

Moje cesta do Řecka

Autobus z Prahy do Athén vyjel poloprázdný, v Brně přistoupilo hodně lidí, v Bratislavě další a poslední cestující nastoupili v Budapešti. Autobus se tím zaplnil. Od Bratislavy dále jsem náš dopravní prostředek v duchu nazýval "Ferdou Mravencem", za autobus byl totiž připojen přívěs, zřejmě v něm bylo nějaké zboží. Záchod v autobusu byl uzamčen, šoféři vyhlašovali délku přestávek v průběhu jízdy pouze řecky, většinou jsem tomu nerozuměl. V Srbsku začali první cestující vystupovat, více jich vystoupilo ve Fyrem (Makedonii) a v severním Řecku. Zpočátku řidiči zastavovali po čtyřech hodinách, ale při předposlední zastávce před Athénami jsem si záchod musil vyprosit, přidala se tam ke mně také Slovenka Dominika. Záchody v Řecku a na Balkáně se obvykle vyznačují tím, že mívají slabý odpad a proto se musí použitý toaletní papír odhazovat do koše. Slovenka Dominika seděla v autobusu na sedadle přede mnou, přistoupila v Bratislavě, byla velice vkusně oblečena a vlasy měla spleteny do tří proudů. Po cestě jsem ten její složitý účes studoval a obdivoval a navíc jsem ji využíval jako osobního poradce. Zřejmě touto trasou nejela poprvé. Na otázky, jak dlouho budeme na zastávkách stát odpovídala, že je to jedno, že to vždy nějak dopadne. Vedle ní seděla Makedonka, která pak kdesi v Makedonii vystoupila.

V Makedonii byl na štítech hor vidět začátkem května sníh, v Řecku jsme z autobusu několikrát zahlédli moře. Do Athén nás dojelo pět. Byla to dvě děvčata, která seděla přes uličku vedle mne, po cestě se neustále chichotala, na konci cesty jim pak šofér od svého sedadla házel zbylé sáčky svačin pro cestující. Vzadu seděla další dvě děvčata, která vystoupila až v Athénách kousek před koncem cesty. Autobus často zajížděl mimo svou řádnou trasu, když někdo chtěl jinde vystupovat. Zřejmě se v něm vezli také cestující, které šoféři dobře znali. Přívěs byl kdesi odpojen, do Athén jsme přijeli bez něj. Při cestě Řeckem lze sledovat viditelné příznaky krize, bilboardy jsou staré, roztrhané a neudržované, mnoho staveb obchodů a provozoven viditelných ze silnice je opuštěných, domy jsou mizerně udržované. Rozdíl mezi českými paneláky a jejich řeckými ekvivalenty je neporovnatelný. Cestující při výstupu vytahovali na různých zastávkách ze zavazadlového prostoru neuvěřitelně objemné a těžké věci, které vezli jako spoluzavazadla, autobus jim vlastně nahrazoval nákladní auto.

První kroky v Athénách

V Athénách se vyptávám řidičů našeho autobusu na místo odjezdu, ulice byla mezitím přejmenována, dozvím se dále, že se při návratu odjíždí z téhož místa u cestovní kanceláře, kam jsme dorazili. Vyptávám se pak chodců na metro. Stanice metra Nový Kosmos není daleko, pro jistotu se ale ještě několikrát ptám. Vejdu do metra, je to jeho červená trasa. Táži se dispečera na to, kde se prodávají jízdenky. Posílá mne k automatům, chvíli je studuji, když dispečer vidí, že jsem bezradný, jde ke mně a ukáže, jak permanentní jízdenku na sedm dnů za čtrnáct euro koupit. Chvíli tam ve stanici metra studuji kudy kam, špatně vidím na plánek města a písmo nemohu přečíst. Jedu pak pět stanic do stanice Omonia, tam hledám ulici s hostelem, dojdu pak k místu, kde má být hostel a nerozhodně tam popocházím. Už jdu téměř omylem k sousednímu vchodu, ale vybíhá majitel - recepční, který mne do hostelu zavede. Dvoulůžkový pokoj s balkónem nestojí mnoho, cena je patnáct euro za noc. Chvíli studuji funkci zámku u dveří do pokoje. Zjišťuji, že osvětlení záchodu se zapíná přívěskem na klíč od pokoje. Dojídám zásoby a neprodleně vyrážím do města. Jedu pak tři stanice metrem do stanice Akropolis, nejdříve si tam na jedné straně prohlédnu Herakleitovu bránu, potom se vydávám až k římskému divadlu pod Akropolí. Jdu se občerstvit. Levný hot dog, inzerovaný na vývěsní tabuli prodavač nemá, inkasuje ode mne rovnou ten za vyšší cenu. Kupuji si dále v malém obchůdku u hostelu sušenky a balenou vodu. Večer si v přízemí hostelu poroučím u baru čtvrtlitrové malé pivo. Ráno opět u baru požádám o vodu do šálku, čaj mám svůj, k tomu pojídám den předtím zakoupené sušenky. Ulice a chodník jsou snad u náměstí Omonia vyčištěny saponátem, lesknou se.

Akropolis adieu

Vydávám se k Akropoli, tam kupuji vstupenku pro seniory, ta má pro návštěvy památek šest útržků, o dva hned u Dionýzova divadla přijdu. V otevřeném amfiteátru tam jsou zbytky kamenných křesel i lavic, právě teď tam však upoutává pozornost krásná velká želva, která se tam prochází. Všude pobíhají potulní psi. Vstupní bránou Propylon pak stoupám k Akropoli. Společně s dalšími turisty jdu v zástupu, na kusech mramoru nohy kloužou. Po levé ruce spatřím skvostně zdobený chrám Eraithlekon, je odtud i překrásný výhled na Athény. Po pravé ruce se nachází chrám Parthenon, kolem něhož pomalu procházím. Fouká tu silný vítr, přidržuji si na hlavě klobouček, ten by jinak skončil kdesi dole ve městě. Uvědomuji si, že ze všech stran často slyším slovenštinu. Vycházím od Parthenonu na druhou stranu, jdu dolů a pokračuji doprava na východ, trochu zabloudím, cestu si nechtěně prodlužuji. Potom se ocitnu ve čtvrti Plaka. Tam je archeologická zóna s řeckými památkami, potom jsou obchůdky, pak zbytky obrovské římské Hadriánovy knihovny a pak zase obchůdky. Vycházím odtud až u stanice metra, jdu doleva, přejdu můstek přes trať a jsem v jiné archeologické zóně s antickými památkami.

Chrám Erechtheion na Akropoli

Procházím kolem dlouhé stavby Stoa of Atalus, která tenkrát měla být obchodním domem s více než čtyřiceti obchody, na vršku je docela blízko chrám Theseion, ještě o pár let starší než Parthenon, vydávám se k němu. Ze západní archeologické zóny opět vyjdu branou. Vydávám se pak hledat hřbitov Kerameikos. Ptám se policistů, dozvídám se, že jdu správným směrem, ale dále opět poněkud bloudím. Všichni, až na toho posledního, mne totiž posílají ke stanici metra se stejným názvem. Na hřbitov přicházím až za deset minut tři, prý tam zavírají už ve tři. "Ale já jsem to zde tři hodiny hledal!" Za mnou tři Rusky, které rovněž přišly na poslední chvíli, s údivem opakovaly: "Tři hodiny!" Přiznávám se, že jsem si jednu hodinu přidal, abych tam více zapůsobil. Biletářka ustoupila a pustila nás všechny dovnitř. Rychle jsem si starobylý hřbitov prohlédl a chvilku po třetí hodině odcházím. Biletářka se na mne teď dokonce usmála, snad proto, že se takového otrapy konečně zbavila.

Nebezpečné ženy

Hledám stanici metra, jednu míjím a tak jdu až k té další. Jedu ke stanici Akropolis. Musím už být hodně unaven, při výstupu z metra po schodech nahoru se přidržuji zábradlí. Jedna mladá žena mne od protější strany schodiště zkoumavě pozoruje a stejným tempem jako já vystupuje po schodišti s tím rozdílem, že se vůbec zábradlí nedrží. Musím pro ní být zajímavá a unavená figurka v atypickém kloboučku. Od stanice metra zahýbám na druhou stranu k archeologické zóně "Zeus area" za Herakleitovou bránou. Vchod je až tři sta metrů dále za branou. Je tam už zavřeno, sešlo se nás tam více, kteří to zjistili. Proto pokračuji ještě dále k Olympijskému stadiónu. Vstupné se mi zdá nepřiměřené, bez slevy pro seniory, proto se jen zvenku dívám na tu stranu stadionu, která je situována směrem k Akropoli a je nezakrytá. Unaven se vracím zpět. Na schodišti ve stanici Akropolis, kde je jinak poloprázdno, jdu dolů předlouhým schodištěm. Stanice je takřka bez lidí. Najednou cítím cosi neobvyklého. Podívám se na svůj batůžek zavěšený přes rameno, je rozepnut. Ohlédnu se. Vidím, že se ke mně přitlačily dvě ženy, jedna ze strany, druhá zezadu. Jinak kolem není nikdo. Pomalu mi to myslí a tak batůžek znovu zapínám a sejdu další tři schody dolů. Pak se znovu ohlédnu, ženy se už obrátily a utíkají zpátky, nahoru po schodišti. Jsem zticha, prohlédnu pouze, zda mám všechno. V hostelu se večer těším na obložený chléb, na tabuli byla totiž napsána jeho lákavá cena. Nemají, prý se jim to stává vyjímečně. Nedivím se tomu, v hostelu téměř nikdo není. Skončí to tedy dvojím čtvrtlitrovým malým řeckým pivem a ještě se pak na pokoji dorazím sušenkami. Majitel mi jako pozornost podniku dal u baru ochutnat jakousi ohřátou alkoholickou směs, možná, že je to medovina. Děkuji mu za vzorek, ale dále nechci. Večer a v noci až do ranních hodin je na pokoji horko, ve dne bylo venku třicet stupňů, na počátku května je to pro mne nezvyklé. Rámus z ulic utichá až mezi půlnocí a čtvrtou hodinou ranní.

Výlet lodí

V úterý ráno si dole u baru dopřávám hostelový čaj, který je zdarma. Se sušenkami, ty jsem si opět přinesl. Ze stanice Omonia pak jedu zelenou trasou metra do Pirea. Tato trasa podzemní dráhy pochází z devatenáctého století a původně tam byly používány parní lokomotivy. Nyní tam jezdí ty úplně nejstarší vagóny metra, snad ještě z výroby bývalého NDR. V Pireu vystupuji a jsem náhle u moře. Přejdu důkladnou kovovou lávku přes frekventovanou ulici a obcházím přístaviště kolem dokola. Je zde mnoho lodí. Pozoruji připlouvání lodí k molům, zvláště trajektů, jejich otáčení je tam vyměřeno na metry. Dojdu na druhý konec přístaviště, hledám nabídky okružních jízd. Ptám se tam u okénka, posílají mne zpět na druhý konec, ptám se dále, jeden muž mne dokonce posílá na policii, ta prý všechno ví. Jdu tedy pomalu zpět a přímo na molu spatřím u okénka jedné pokladny nápis, že tam zprostředkovávají okružní jízdy do Anginy - zpáteční lístky za 13 euro. S paní za okénkem se obtížně domlouvám, chce mimo jiné také vědět, kdy se chci vrátit zpět. Odpovím, že co nejdříve. Domluvíme se. Loď ve směru tam odjíždí v 11.30 hod., zpět se nejdříve vrací ve 13.15 hod. Ještě zůstává můj problém, jak tu loď poznám. Bude to jednoduché, před půl jedenáctou se u té paní zastavím, ta mi loď ukáže, tak jsme se domluvili. Sedím tedy na lavičce a dále pozoruji přístav. Má loď je nepřehlédnutelná, je to velký trajekt se třemi palubami, do kterého se vejde spousta aut.

U přístaviště v Pireu

Vybírám si plastovou židli na prostřední palubě lodi, plavba je klidná až uklidňující, rackové tu závodí s lodí, na hladině moře jsou pouze malé vlnky. Téměř po celou dobu plavby jsou kolem trasy zakotveny lodě a jsou také vidět malé, i neobydlené ostrůvky. Na ostrov Angina připlouváme po 12.45 hod. Na krátký čas vystoupím, pohlédnu na čilý ruch ve městě a raději znovu nastupuji a dále prohlížím ostrov z paluby. Tentokrát si pro plavbu zpět vybirám horní palubu. Na poslední chvíli dobíhá loď pop se svou ženou, je to komické, nechce totiž ztratit důstojnost a tak si přidržuje sutanu. Odjíždíme, opět je to klidná plavba, dvakrát si za tu dobu zdřímnu. Na konci plavby zazní hlasitý lodní klakson, mám dojem, že každý na lodi musí v tu chvíli po takovém rámusu povyskočit. Byl to krásný zážitek z plavby, jsme zpět v Pireu. Tam po výstupu z lodi obcházím přístaviště a podle plánku mířím ke kotvišti jachet, nazvaném "Zea marina". Po cestě si kupuji velký šáteček z listového těsta naplněný čímsi se sýrem, je to vynikající občerstvení. Už asi potřetí v tomto dnu kupuji půllitrovku balené chlazené vody, stánky s ní jsou všude. Orientuji se podle plánku, zahýbám doleva a ulicí vedoucí přes kopec mířím ke kotvišti jachet. Není to daleko, asi jeden kilometr, zajíždí tam sice trolejbus. ale nevím který. Kotviště jachet obcházím z levé strany, všude tam jsou pouze pár metrů od moře stolky s obsluhou, je to příjemné a klidné místo pro občerstvení. Na konci vidím vlevo u otevřeného moře nevelkou pláž. Je tam plot s průchodem, zřejmě zabezpečeným proti cyklistům a motorkářům. Neodolám, vidím, že tudy kdosi bez problémů prochází, vcházím tam také, vybírám si místo s pískem, odkládám tam své věci, převleču se pod ručníkem do plavek a dvakrát se v moři vykoupu. Kolem mne většinou polehávají starší ženy, jsou tam i děti a v pozadí zahlédnu hráče karet. Voda by mohla být trochu teplejší, je ale začátek května, vcelku je to na to toto roční období ucházející. Při cestě zpět, po odchodu z pláže, opět pěšky procházím Pireem, trolejbusy tu sice občas jezdí, ale stále nevím, kde mají konečnou. Pěšky dojdu až k metru, za chvíli odjíždím z jeho konečné stanice do středu města. Všímám si elektrických kabelů pro metro, bez ladu a skladu připevněných na stavebních panelech kolem trati, příliš profesionální provedení to není. Vystupuji ve stanici Monastiraki a tam nakupuji dárky domů, keramické ozdoby na ledničky s athénskými motivy. Dojíždím stejnou trasou metra k náměstí Omonia, tam si kupuji bagetu k večeři. V hotelu u baru si dávám výjimečně jednu půllitrovou láhev piva zahraničního původu, čtvrtlitrové sklenice by mi nestačily, žízeń byla veliká a takto jsem trochu ušetřil.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Po Evropě sem a tam.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.