Ota Pavel

Ota Pavel, vlastním jménem Otto Popper, (* 2. července 1930 v Praze – 31. března 1973 tamtéž) byl český prozaik, novinář a sportovní reportér. Je autorem především autobiografických próz především s tématy z vlastního dětství a ze sportu.

Narodil se v Praze jako třetí, nejmladší syn židovského obchodního cestujícího Lea Poppera.

Za druhé světové války, po transportu jeho otce a obou starších bratrů Jiřího a Huga do koncentračního tábora, žil sám s matkou, která nebyla židovského původu, v Buštěhradě na Kladensku. Mladý Ota krátce pracoval i jako horník.

Po skončení války se vrátili živí jeho bratři i otec. Absolvoval obchodní a jazykovou školu, ale maturitu složil až v roce 1960 na Střední škole pro pracující. Krátce trénoval hokejové družstvo mládeže ve Spartě Praha, ale především se věnoval činnosti redaktora. V letech 1949–1956 působil jako sportovní redaktor v Československém rozhlase, mezi lety 1956 a 1957 pak zastával stejnou pozici v časopise Stadion a poté několik let v armádním týdeníku Československý voják.

Ve Stadionu také vycházely jeho první literární pokusy, především fejetony ze sportovního prostředí.Jako redaktorovi mu bylo umožněno hodně cestovat, například v roce 1962 doprovázel armádní fotbalové mužstvo do USA, dále do Francie, Švýcarska a samozřejmě SSSR.Při zimní olympiádě v Innsbrucku (1964) u něj propukla vážná duševní choroba (maniodepresívní psychóza), v jejímž důsledku se pokusil podpálit statek nad Innsbruckem.

Kvůli této nemoci odešel roku 1966 do invalidního důchodu. Několikrát pobýval v psychiatrických léčebnách a zemřel předčasně na srdeční infarkt ve věku nedožitých 43 let v rodné Praze. Je pohřben na židovském hřbitově v Praze - Strašnicích, vedle svého otce.

Smrt krásných srnců

Soubor povídek o povedeném tatínkovi, mamince, bratrech, o dětství prožitém v těžké době války s židovskou hvězdou na kabátě, o rybách, přírodě, vzácných lidských vztazích.

Syn celerového krále

V souboru povídek Syn celerového krále soustředil Ota Pavel literární portréty slavných sportovců své doby. Jejich sportovní dráhu, vítězství či prohry popisuje Ota Pavel s velkou vnímavostí a notnou dávkou citu. Se zručností už starého literáta zachytil dramata lidí, kteří hledají a nalézají hranice svých možností, ale současně nalézají také pravdu o sobě a světě kolem.

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Ota Pavel - heirs c/o DILIA, 2014

© JHuslík, 2014

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87808-75-7

Smrt krásných srnců

Mamince, která měla za muže mého tatínka

NEJDRAŽŠÍ VE STŘEDNÍ EVROPĚ

Moje maminka strašně toužila jet před válkou do Itálie. Nechtěla ani tak vidět Michelangelovy sochy a obrazy Leonarda da Vinci, jako si přála vykoupat se v teplém moři. Protože maminka pocházela ze Dříně u Kladna, kde byl jen ubohý kachní rybníček, pokrytý hustým zeleným žabincem, a nikdy toho koupání jako malá holka neužila. A tak se vždycky zjara ptávala tatínka:

„Leoušku, pojedeme letos?“

Můj tatínek Leo obvykle odvětil, že právě letos nemáme dost peněz, a dokazoval, že podle jeho názoru je to na Berounce u Křivoklátu o moc lepší. Můj tatínek měl totiž daleko jinačí starosti. V popředí jeho zájmů stál obchod a ryby. V obojím neuvěřitelně vynikal, rybám však dával přednost a to byla věčná škoda pro naši rodinu a také pro švédskou firmu Elektrolux, kde dělal obchodního cestujícího s ledničkami a vysavači. Častokrát se přímo vytratil z obchodní cesty a našli ho obvykle na Berounce, jak chytá se svým nejlepším přítelem převozníkem Karlem Proškem štiky na okouny.

Ta jeho láska k rybám vyvrcholila rozhodnutím, že zakoupí pro naši rodinu rybník i s kapry. Budeme mít nejen vlastní kapry, ale ještě na nich při výlovu vyděláme spousty peněz. Maminka se dívala na celý podnik skepticky a upozorňovala tatínka, aby se do toho nepouštěl, že to není jeho branže. Ale příliš neprotestovala, tatínek při takové příležitosti obvykle dost křičel, jenom nakonec poznamenala, jestli bychom za ty peníze neměli raději jet do Itálie. Tatínek ani nepromluvil, jenom na ni vrhl odmítavý pohled. Byl totiž přesvědčen, že rozumí obchodu líp než maminka a všichni její křesťanští příbuzní dohromady. V tomto pohledu byla obsažena tisíciletá moudrost předků a také holá skutečnost, že za ty peníze, co kapři vynesou, budeme moci jet do Itálie i s celým příbuzenstvem. Musím podotknout, že toho se maminka obávala nejvíc.

A tak tatínek sháněl rybník. Měl o tom svou představu hluboké, jímavé duše. Rybník obklopený nakloněnými vrbami, sem tam srdcovitý stulík se žlutými kalichy květů a ve vodě prosluněné paprsky plavou kapři jak telata. Za touto představou tatínek přímo letěl jako včela za pylem. Projel kus české země, ale takový rybník na prodej nenacházel.

Až v Kročehlavech za ním přišel jeho známý, pan doktor Václavík, veliký, silný chlap, pod nosem fousky. Pan doktor povídal tatínkovi, jenž měl tehdy bůhvíproč titul inspektora:

„Pane inspektore, nechtěl byste si koupit moje ryby?“

V tatínkovi hrklo:

„Co by to stálo, pane doktore?“

Pan doktor:

„Deset tisíc. Přinesu vám účet, abyste viděl, kolik jsem dal před lety za malé kapry. Pochopitelně, že od té doby značně vyrostli. Však uvidíte.“

Tatínek na to:

„Vám já věřím, pane doktore.“

A pan doktor:

„Pojďte, aspoň vám ukážu, jací jsou tam kapři.“ A jak šli, tak už po cestě mého tatínka napadla předtucha, že to bude ono. Bylo to to známé neselhávající tušení, které mu už napřed říkalo, kde prodá ledničku a kde vysavač a kde je to marné zvonit anebo klepat. Tak jako cítil na dálku dobrý obchod, tak vnímal tentokrát svůj vyvolený rybník a v něm bachraté kapry.

Zastavili se na hrázi a pan doktor Václavík nechal tatínka pokochat se tím pohledem. Rozkládal se tu nevelký obdélníkový rybník, po stranách světle zelené vrby smáčely své proutí v klidné vodě a sem tam ležel na hladině stulík se žlutými květy. Tatínek povzdychl a jeho přítel, pan doktor Václavík, pronesl významně:

„A teď ty kapři.“

Vytáhl z kapsy žemli. Rozlomil ji a půlku vhodil ke hrázi. Pan doktor se jistě usmíval a tatínek nespouštěl ze žemle oči. Najednou se prolomila hladina, objevilo se žluté velké tělo a obrovitá tlama udělala chlamst! A žemle zmizela. Tatínek zaúpěl:

„Prokrista, ten má aspoň pět kilo.“

A pan doktor řekl významně:

„Šest.“

A tím to bylo hotovo. Tatínek zajel domů pro všechny naše úspory a maminka se mohla utěšovat, že máme rybník s vlastními kapry. Rybník měl jedinou nevýhodu, byl od Prahy daleko. Od toho dne však tatínek často zářil, občas se nepřítomně usmíval a maminka říkala, že je zase duchem u kaprů v Kročehlavech. Maminka měla pro tatínkovy slabosti vždycky pochopení a tak taky přistupovala na nekonečné rozhovory o tom, jak asi kapři rostou. Tatínek si mnul ruce a říkal mamince:

„Hermínko, majlant na nich vyděláme, majlant.“

Já nevěděl, co je to majlant, ale muselo to být něco krásného a velkého, protože tatínek se blaženě usmíval a hladil maminku po rukou.

Blížil se podzim a s ním výlov našeho prvního rybníka. Naše rodina, a hlavně tatínek, se chystala na ten den jak na veliký svátek. Tatínek si vzal u své firmy Elektrolux volno - pan ředitel se ptal: „Zas na ryby? Zas na ryby? To vás zahubí, pane inspektor,“ - a maminka si pořídila zvlášť k této příležitosti slušivý kabát z koverkotu. Maminka musela pozvat své švagry dělníky, pořízky Karla Kopřivu a Karla Hrůzu. Dostali přesný úkol: budou hlídat na hrázi, aby vylovené kapry nikdo neukradl. Přijeli k rybníku i s rodinami. Můj tatínek zjednal na výlov rybníka rybáře z povolání pana Stehlíka ze Smíchova. Ten přijel s osmi muži, oblečenými od hlavy až k patě v gumových oblecích. Pan Stehlík, silný, starý a zkušený člověk, si potrpěl na pořádek. To, co se rozvinulo na hrázi toho idylického rybníka s vrbami a stulíky, se spíše podobalo vojenskému tažení proti neznámému nepříteli. Na hrázi stály dvě pětitunky značky „PRAGA“, na nich kyslíkové bomby a sudy „lejty“ na převoz kaprů. Po hrázi se pohybovali tiše gumoví muži a rozkládali sítě.

Z rybníka vytékala voda a tatínek v předtuše značných výdělků za prodané kapry, které přislíbil závodu Vaňha, častoval hosty. Ke svačině teplé vuřty, housky. A dvě basy piva.

Na oběd se šlo do restaurace k Nejedlému. Po dalším pivu nálada stoupala. Jen tatínek nic nepil, on na pití nikdy nebyl.

Ve tři hodiny odpoledne byly na hrázi už stovky diváků a v rybníce zbylo jen málo vody.

Pan Stehlík dal povel k útoku. Jeden rybář zatroubil na zlatou trumpetu a začali zatahovat. Síť se prohnula do velikého oblouku a korky se nesly jako kachýnky po hladině. Pan Stehlík udílel rozkazy a gumoví panáčci podobni loutkám na drátku pohybovali rukama sem a tam. Napětí v hledišti stoupalo, jak se blížilo rozuzlení.

Prostor s kapry se už zúžil na maličký okruh. Na hladině se v těchto okamžicích mělo už ukázat vlnění a vření od ryb, ale nic se neobjevovalo. A tatínek, jenž tenhle rybářský úkaz znal, bledl a na čele mu vyrůstaly kapky potu.

Rybáři zmenšovali okruh, až se korky dostaly ze všech stran k sobě. V síti zřejmě nic nebylo. A přece! Na rozhraní bláta a vody se něco plácalo. Pan Stehlík to zručně nabral do podběráku a zdvihl do výše. Kapr! A jaký kapr! Tatínek kapra poznal, zaúpěl a hráz propukla v ohromný řehot. Všichni se tenkrát smáli kromě mé maminky a mého tatínka.

Maminka tu ostudu musela nést zvlášť těžce, na Dříni dlouho žila, ale Kročehlavy byly její rodné město. Tiskla nás k sobě a šeptala: „My děti ubohý. Kdybyste věděly, jakého máte tatínka!“

Tatínek zatím seběhl k rybníku, stál nad rybou lapající po vzduchu a prohlížel si ji, jako by poprvé v životě viděl kapra. Pan doktor Václavík nelhal, kapr měl hodně přes šest kilo, od té doby, co tatínek koupil rybník, značně ztloustl.

Tatínek se pak hnal k vile pana doktora Václavíka, rozhodnut vyřídit celou záležitost boxerským způsobem, tak jak to viděl u pana Františka Nekolného.

Otevřela mu služka:

„Pan doktor odjel s milostivou paní na dovolenou do Itálie.“

„To jeli za mý peníze. A do Itálie!“

K večeři jsme ten den měli kapra. Maminka s tatínkem přirozeně nemluvila, a jenom když tatínek furiantsky prohlásil: „Když jsme ho zaplatili, tak si ho, děti, taky sníme,“ maminka dosti vztekle podotkla, že i pro soukmenovce tatínka, pana Rothschilda, by to byla zřejmě drahá večeře. A v tom měla zřejmě pravdu. Byl to pravděpodobně nejdražší kapr nejen v Československu, ale v celé střední Evropě. Přišel mého tatínka i s výdaji za výlov rybníka na rovných jedenáct a půl tisíce a za ty peníze bychom měli - jak na závěr večeře podotkla maminka - živé lososy dovážené přímo z Kanady.

Tatínka tenkrát přešel vztek a k panu doktoru Václavíkovi stran boxerského zápasu nešel.

Utekla řada let. Tatínek v nich prodával ledničky a vysavače a jezdil rybařit na Berounku.

Jednou zase seděl ve své kanceláři v Konviktské ulici, když někdo zaklepal, tatínek řekl: „Jen dál!“ a vešel - pan doktor Václavík. Tatínek v tu ránu zrudl, chtěl ho začít mlátit, ale pak se uklidnil. Potom si tatínek uvědomil, že pan doktor už nemá knírek. Pan doktor šveholil:

„Pane inspektore, pane inspektore, jak se máte? Takovou dobu jsme se neviděli.“

Tatínek chtěl říci, že se měl výborně, protože pořád jedl ty kapry, co mu pan doktor prodal, ale neřekl nic. Něco mu šeptalo, aby počkal, že všechno teprve přijde. Z pana doktora Václavíka vylezlo, že by jeho manželka chtěla ledničku.

„Přišel jsem za vámi, pane inspektore, vím, že nám nejlíp poradíte, vždyť jste z našeho kraje.“

A usmál se na tatínka.

„Samozřejmě, pane doktore, je to moje branže,“ zašveholil tatínek a vychrlil na pana doktora: „Doporučuji vám typ GV, systém Platr-Munters s mramorovou deskou nahoře, cena deset tisíc tři sta padesát korun.“

Pan doktor Václavík neměl ani páru o zázračném systému Platr -Munters, ale horlivě přikyvoval. Tatínek mu lednici pak šel ukázat a pan doktor byl náramně spokojený, nejvíc se mu zamlouvala ta mramorová deska nahoře. Tatínek ho pak vzal k sobě do kanceláře, nabídl mu koňak, náramně se bavili, pan doktor Václavík vyprávěl, kdo se rozvedl, kdo oženil, kdo narodil a kdo zemřel v Kročehlavech, a tatínek mu vykládal židovské anekdoty o panu Khonovi a panu Abelesovi. Když už měl pan doktor špičku po tom koňaku, tatínek mu slíbil, že firma sama dopraví lednici do tří dnů do Kročehlav, ale zaplatit se musí hned. Pan doktor na to, že tolik peněz u sebe nemá, ale zajede do banky. Vrátil se za hodinu, zaplatil tatínkovi ledničku a tatínek mu dal potvrzení.

Po odchodu pana doktora zavolal tatínek skladníka Škvora:

„Máš tam vyřazenou starou lednici?“

„Jedna se tu ještě najde.“

A tak ji tatínek dal panu lakýrníku Kučerovi nalakovat a přikázal, aby z ní vyndali vnitřek, takže z lednice vznikla jenom prázdná bedna. Navrch dal dát originál ambaláž a nálepky MADE IN SWEDEN a pomyslel znovu s lítostí na to, že ten rybník v Kročehlavech také napohled tak krásně vypadal, obklopen vrbami a pokrytý žlutými stulíky. A aby pan doktor Václavík neměl bolest tak přeukrutnou, dal tatínek přibalit k bedně tu mramorovou desku, co se panu doktorovi tolik líbila.

Ledničku poslali do Kročehlav.

Pan doktor Václavík si zavolal z Libušína montéra Beznosku, aby stroj zapojil. A montér prý utekl a volal zděšeně, že s tím nechce mít nic společného.

Pan doktor Václavík okamžitě telefonoval tatínkovi a křičel:

„Pane inspektore, ta lednice nemá vnitřek. Vždyť jste mi poslal bednu. Králíkárnu už mám! Tu nepotřebuju!“

Tatínek na to řekl:

„Jo, pane doktore, to se nenechá nic dělat. To je jako s tím rybníkem.

Ten taky neměl vnitřek a jinak vypadal moc hezky.“

A položil sluchátko.

Pan doktor Václavík si to tenkrát nejel vyřídit do Prahy s tatínkem boxerským způsobem, ani tatínka nežaloval. Ale museli mít u Václavíků asi smutný večer, stejně jako my po výlovu toho rybníka. Vždyť pan doktor Václavík koupil nejdražší bednu na králíky nejen v Čechách, ale v celé střední Evropě.

VE SLUŽBÁCH ŠVÉDSKA

Generální ředitel firmy Elektrolux, pan František Korálek, u něhož můj tatínek pracoval, byl boháč. Měl třicet tisíc korun pevného platu měsíčně, vilu na Ořechovce, každý rok nové americké auto, žádné děti a v Chuchlisvou vlastní stáj Frako (František Korálek), nádherné koně, také značky Elektrolux, a k nim anglické žokeje.

Podle tatínka byl však pan Korálek především gangster a hlavní důvod zřejmě spočíval v tom, že měl za ženu paní Irmu, kterou si vůbec nezasloužil. Paní Irma se totiž strašně líbila mému tatínkovi. Na židovku měla nezvyklé blond vlasy a modré oči, potom překrásně vymodelovaná ňadra, jež se vypínala pod působivými látkami jako atlas nebo šantung, a pevný oblý zadeček. Ztepilostí se vyrovnala klisnám ze stáje svého muže a ve tváři jí ležel oduševnělý výraz vzdělanosti, což nejvíce imponovalo tatínkovi, jenž nevěděl, kdy napsat i anebo y i v těch nejjednodušších slovech, neboť ho v útlém věku ze školy vyloučili pro řadu činů a nakonec proto, že hodil po třídním učiteli Lukešovi kalamář i s inkoustem.

Naše maminka o tatínkově tajné lásce k paní Irmě věděla, ale příliš se tím neznepokojovala. Usoudila, že tatínkovy šance jsou tak mizerné, jako kdyby chtěl zdolat Mount Everest. Měl na krku nás (tři kluky), koně ani americký bourák nevlastnil a rozuměl jen fotbalu, boxu a rybám, čímž paní Irmu nemohl oslnit. A taky minulost mého tatínka byla venkoncem dobře známá. Než přišel k té slavné švédské firmě Elektrolux, prodával hasicí přístroje domácké výroby Tutankamen. Bylo známo, že po zásahu Tutankamenem vyhořela nejedna fabrika. Také se někde zmínil, jak jsme v té době žili, a to se v Praze rozšířilo. Bydleli jsme ve vesničce uprostřed lesů blízko Mariánských Lázní a jedli osolené houby bez vajíček a chleba se zdravou cibulí. Ale stal se zázrak. Od té doby, co právě pan František Korálek řekl: „Tak vás bereme jako obchodního zástupce,“ začala stoupat na nebi tatínkova šťastná hvězda.

Udalo se to krátce potom, co ho vzali na zkoušku do filiálky firmy Elektrolux v Plzni a svěřili mu s nedůvěrou jeden vysavač prachu v dřevěném kufříku. Nedali mu však žádné diety, musel šlapat i s tím kufříkem pěšky do Rokycan, protože neměl na vlak. V Rokycanech stál dvě hodiny na náměstí, než se odhodlal navštívit prvního klienta a říct poprvé naučenou formulku, kterou si opakoval celou cestu z Plzně:

„Já jsem reprezentant firmy Elektrolux a prodávám vysavače se značkou Made in Sweden. “

Tatínka tenkrát ten pán nevyhodil. Ba dokonce si jeden koupil. Ještě ten den táta prodal v Rokycanech čtyři vysavače a to byl tenkrát výkon na nováčka, poněvadž lidi lpěli na koštěti a smetáku stovky let a vysavač za dva tisíce považovali za čertovský vynález a úplnou zbytečnost. Z Rokycan odjel za vypůjčené peníze do Radnic (kde ho strýček lékař doporučil svým klientům) a do Příbrami. Říkal naučenou větu a pak následovalo předvádění přístroje, úsměvy, lichotky, poklony. Za deset dní prodal jedenatřicet vysavačů. V Plzni tomu nechtěl nikdo věřit. Poté, co se přesvědčili, jeli ho ukázat z Plzně jako svátost nebeskou do Prahy, a když procházel chodbou na ředitelství, otvíraly se dveře a úředníci si šeptali a ukazovali na něho. Uvedli ho ke generálnímu řediteli Korálkovi, kde už čekala jeho světlovlasá a světlooká žena Irma, a ta se zasněně podívala na mého vylekaného tatínka, podala mu ručku a řekla:

„Gratuluji vám, pane.“

A můj tatínek se rázem ocitl v sedmém nebi a hned ho napadlo, že tak krásnou ženu ještě neviděl, políbil jí na rozloučenou tu ručku, koktal z toho všeho štěstí, a když vyšel ven, sliboval si, že pro tuhle firmu a tuhle paní nasadí všechny svoje síly.

A také to udělal.

Firma Elektrolux udělala s mým tatínkem veliké terno. Brzy se potvrdilo, že je fenomén na prodej vysavačů a ledniček. Těžko říci, v čem to bylo, ale v tomhle oboru byl génius a u géniů se nadání těžko pozná v umění, natož v prodeji vysavačů prachu. Měl v očích veselost, smutek i pokoru a hlavně šarm elegantního a hezkého muže, byl neodbytný a drzý, ale vždycky to mělo hranici vkusu. To jen zlí jazykové z řad konkurentů o něm říkali to staré, otřepané, že ho dveřmi vyhodí a on tam znova vleze oknem. Brzy se stal mistrem republiky u firmy Elektrolux; tato firma měla své mistry v prodeji po celém světě, tak jako jsou mistři v kopané nebo v plavání. Generální ředitel František Korálek mu předával na slavnosti zlaté hodinky MOVADO s dvojitým pláštěm a efektní rytinou I. cena. Paní Irma mu podala ručku a zase řekla:

„Gratuluji vám, pane.“

A usmála se na tatínka, ale on nějak nepochopil, že je to jen takový společenský úsměv, co má své odsaď až potaď. Povzbuzen vyhrál další zlaté hodinky MOVADO i s dvojitým pláštěm a vypadalo to, že se může stát neporazitelným mistrem celého světa u firmy Elektrolux. A tak stoupal k závratným výšinám, kupředu ho hnala mezi jiným vidina krásné paní Irmy. Také naše maminka byla navýsost spokojená, dařilo se nám už skvěle. Zařídili jsme byt, oblékli se, naplnili spíž, lahůdky nakupovali u Lipperta. A když jsme měli všechno nejnutnější, maminka nám řekla:

„Chlapci, tatínek teď asi začne vyvádět.“

A taky jo. Oblékl se jak dandy. Od Meindla-Mecelese Na příkopech si pořídil anglické šaty, od Poppra-Krásy ve Vodičkově ulici boty a od Knížete plášť z látky homespun. To byla tehdy moc drahá látka a měla tu vlastnost, že s ní dělal nenápadně před zákazníky a jednou také před paní Irmou malé výstupy: vrazil do ní tužku, takže koukala jen půlka, pak tužku vytáhl a látka se sama zatáhla. A stříhat a holit - abych nezapomněl - se tou dobou nechával u jednoho z nejlepších holičů v Praze, pana Webera v pasáži Alfa. K dovršení všeho koupil americký vůz. Pravda, nejnovější bourák to nebyl, ale byl to přece jen americký automobil značky Buick s dvěma reflektory a plátěnou střechou, šestiválec, šestadvacet litrů na sto kilometrů. Maminka sepjala ruce a naříkala:

„Leoušku, co s takovým velkým autem budeme dělat? A kdo s tím bude jezdit?“

„Já,“ odpověděl tatínek sebevědomě, ačkoli věděl, že to nemůže být pravda, neboť cokoli v životě řídil, vždycky to dopadlo katastrofálně. A že je auto velké, dobře věděl, ani pan generální ředitel Korálek tak ohromné neměl, ale to bylo právě ono. Uřídit tohle auto se ukázalo nesmírně těžké, a tak jsme si museli opatřit na neděle šoféra Tondu Valentu. Byl to vysoký blonďák, sympaťák, měl s tatínkem svatou trpělivost a vozil nás přes Lány na Křivoklát na ryby. Můj tatínek seděl vedle něho a neustále mu radil, jak má jet. Jiný by tatínka zabil, Tonda Valenta se pořád jen culil. Jednou ho tatínek přemluvil, aby mu to půjčil právě přes Lány:

„Toníku, ukaž, já to tady vezmu, chtěl bych si to jednou zašofírovat okolo zámku pana prezidenta.“

Maminka křičela ze zadního sedadla, že nikdy, ale marně. Tatínek se vřítil před zámkem do zatáčky, samozřejmě ji nevytočil a strefil se panu prezidentovi akorát do zelených vrat. Odtáhly nás krávy a naše amerika opustila na čas české silnice. Přirozeně, že generální ředitel pan Korálek se nějak dověděl o naší nedělní návštěvě u pana prezidenta, a příští den se ptal s úsměvem tatínka:

„Jak vám jezdí buick?“

„Báječně,“ řekl tehdy stroze tatínek a dostal na svého šéfa poprvé velký vztek. Díval se na jeho bezvousou kulatou tvář za stolem, viděl jeho hlavu zarámovanou v obrazech, v každé kanceláři odevšad na něho křičelo: Korálek, Korálek, Korálek. Můj tatínek ho začal časem dokonce nenávidět. A čím víc rostla jeho zášť, tím víc zbožňoval a litoval zřejmě trpící paní Irmu.

Jenže můj tatínek zůstával pořád jenom cesťákem, i když vlastnil plášť z homespunu a americký bourák buick. Ale on si to nějak neuvědomoval. A paní Irma si do své vily na Ořechovce dál kupovala psíky, nejdražší porcelán Rosenthal a Míšeň a originál holandská rádia Philips. Z nadměrné výšky shlížela na dráhu mého nebohého tatínka, o němž věděla, že na ni dělá zamilované oči.

Můj tatínek se však rozhodl, že dosáhne všeho, že půjde výš a dál a že se stane neporazeným mistrem třebas celého světa.

A taky to dokázal.

V prodeji vysavačů a ledniček přetrumfl svými rekordy cesťáky v pětapadesáti zemích světa, jen v Japonsku měl Elektrolux dva tisíce zástupců a ti o tento hrdý titul bojovali. Získal ho tatínek před jedním cestujícím z Buenos Aires. Prodal největší počet vysavačů na světě a dokázal neuvěřitelné kousky. Prodal vysavače sedlákům v Nesuchyni, kde dosud neměli elektriku. Slíbil jim přirozeně, že jim pomůže elektriku zavést, ale nikdy to neudělal. Prodal vysavač svému třídnímu učiteli Lukešovi, po kterém v dětství hodil kalamář, a prodal vysavač i strážmistrovi Králíčkovi; ten mu kdysi vzal pušku hamerlesku při pytlačeni. Přesvědčil ministerského předsedu Malypetra, že si musí koupit ledničku, a dr. Edvardu Benešovi prodal ledničky hned dvě.

V hotelu Alcron ho korunovali na mistra světa. Zlatou medaili mu připíchl na klopu prezident společnosti Venegreen (přiletěl na tuto událost z Londýna). Celý průběh natáčel slavný americký Foxův žurnál (kameraman přiletěl ze Spojených států). Můj tatínek nepřiletěl odnikud, ale přijel tramvají s maminkou (náš buick stál dosud rozbitý).

Na banketu přinesli jako předkrm pečené kuře. Každý se s tím lopotil, jenom tatínek nikoli. Vzal vidličku, maminka mu v tom už nemohla zabránit, zaklepal s ní na skleničku, zjednal si tak ticho a pronesl:

„A teď vám ukážu, jak se jí u nás v Buštěhradě.“

Vzal kuře do rukou, zakousl se do něho a všichni ho následovali, cesťáci, sešlo se jich tu tři sta, dokonce šeptali uznalá slova jako:

„To je ale fajn chlap, ten Popper.“

Jenže v čele tabule zavládlo mrazivé ticho, pan prezident Venegreen a generální ředitelové píchali dál do kuřete vidličkou a nožem a pan Korálek s paní Irmou se po sobě významně podívali a tím vyřkli vše o mém tatínkovi. On to také poznal, když se zahleděl na paní Irmu a očekával od ní jako světový šampión zářivý pohled. Usmála se, ale její úsměv neříkal víc než dřív a byl ještě v očních panenkách navíc poznamenán tím pečeným kuřetem, co třímal v pravé ruce. A můj tatínek okamžitě uviděl mezi sebou a paní Irmou tu hráz, kterou nemůže jako obchodní cestující překročit, i kdyby prodal vysavač samotnému Pánu Bohu. A trošku zesmutněl a nerozveselili ho ani zmrzlinoví sloni na konci banketu, které měl k smrti rád.

Ale přihodilo se něco zvláštního a nečekaného, co vrátilo tatínkovi, řečeno sportovně, šance.

V Praze žil malíř Vratislav Nechleba. Tak slavný a věhlasný jako málokdo z žijících umělců. Znát ho znamenalo postoupit na společenském stupínku o kus výš, a spřátelit se s ním, ó ne, na to už nebylo ani pomyšlení pro normálního smrtelníka, zvlášť proto, že pan Nechleba se choval tak trochu podivínsky a hned tak přátelství neuzavíral.

A tento pán, menší, s dlouhými vlasy, si to na Pražském vzorkovém veletrhu zamířil do stánku mého tatínka, prodávajícího ledničky, a představil se:

„Já jsem Nechleba.“

Tatínek přirozeně neměl tušení, o jakého pana Nechlebu běží, znal jenom mistry v boxu, počínaje Heřmánkem a Nekolným, ale přikývl, že je mu všechno jasný. Pan Nechleba přimhouřil oči pod hustým obočím, usmál se, ukázal na ledničky a řekl:

„Měl bych zájem o takovýhle potvory. Přijďte za mnou, panáčku, do akademie.“

Tatínek se tedy vydal do akademie, vrátnému řekl:

„U vás je nějaký pan Nechleba.“

„Jo, to je náš pan profesor. Ateliér v prvním poschodí.“

Tatínek stoupal výš, zazvonil a přišel mu otevřít právě ten menší pán s dlouhými vlasy.

„To jste vy, panáčku. Musíte chvilku počkat. Dodělám něco.“

Tatínek usedl do koženého křesla a chvilku pozoroval, jak pan profesor vylepšuje štětcem tvář člověka, jenž vypadal jako blázen a měl rozcuchané vlasy. Ten člověk na obraze se mu zrovna nelíbil, vycházel z něho jakýsi vnitřní neklid, tatínka rušil, odvrátil se tedy od něho a rozhlédl se po ateliéru. Spatřil desítky obrazů na stojanech, stěnách a jen tak opřených na zemi, dívali se z nich prezidenti, umělci, finančníci, biblické postavy. Tatínkovi se rázem otevřel nový svět, jaký nikdy nepoznal, ty obličeje v rámech ho přitahovaly neznámou magickou silou, všichni jako by byli tady s ním a chtěli si povídat. Vstal a chodil po ateliéru a spatřil u malíře blízký svět, kterému jako znalec lidí rozuměl. Každý z těch lidí se tvářil jako živý, jako by měl právě vystoupit z rámu, podat vám ruku a představit se. A tatínek se přistihl, že zkoumá, komu z nich by prodal vysavač, komu ledničku, na koho by jak šel, a protože se v lidech vyznal, četl v těch tvářích i štěstí i neštěstí, jež je potkalo na životní pouti. Vyrušil ho hlas:

„Líbí se vám to, panáčku?“

„Moc, pane profesore, nikdy bych nevěřil, že jdou lidi takhle opravdově namalovat,“ řekl upřímně tatínek, jenž nevěděl nic o existenci Leonarda da Vinci, Rubense, Rembrandta. A pak začal tatínek vyprávět o lidech, jak je znal on. O lidech, jaké mají oči, když umírají nebo někoho zabíjejí. O kulhavém maličkém človíčkovi, co v hamburském nočním podniku hodil po pasákovi stoličku a urazil mu půlku hlavy a mozek postříkal tatínka.

O očích přítele Zubana, pijícího na útěku africkou pouští svou moč. A ještě mnoho takového vykládal tatínek panu profesorovi a ten poslouchal se stejným zájmem, s jakým si můj tatínek předtím prohlížel jeho obrazy.

Pak vzal pan profesor tatínka do svého bytu. Představil mu své obrovské psy. Zlatou štíhlou dogu:

„To je Helios.“

A anglického bručavého mastifa:

„Sam.“

A ukázal mu své papoušky, křičeli na tatínka: „Máš prdel? Prevíte!“ Otevřel mu všechny své pokoje a otevřel mu už také své srdce, protože můj tatínek byl vlastně zloděj srdcí. Za hodinu dobyl páně profesorovo srdce, měl je jak na dlani a dýchal na ně hřejivými doušky z arzenálu zbraní obchodního cestujícího. Nakonec mu pan profesor řekl:

„Ty ledničky si vezmu dvě. Jednu sem a jednu pro ateliér. A přijďte se na mě někdy podívat.“

Můj tatínek by na pana profesora úplně zapomněl, kdyby za čas na ředitelství nad černou kávou nepadlo jméno Nechleba. A zaznělo velmi zvučně, neboť okamžitě polohlasně podotkl:

„To je můj přítel.“

Ve společnosti kolem něho to však zapůsobilo jako úder pěstí. Pan generální ředitel Korálek zalapal po dechu, ale ještě pochyboval, poněvadž od té doby, co jedl tatínek na tom významném banketu kuře rukama, utekla teprve krátká doba, a on měl o kulturní úrovni mého tatínka své mínění a taky to vyjádřil větou:

„To si ho snad s někým pletete. Toto je pan Vratislav Nechleba, náš současný největší portrétista. Malíř, rozumíte?“

„Ale ano, pane generální, zrovna posledně jsme si u něho v ateliéru vykládali, co můžou říkat lidský oči a co nemůžou. “

A prokuristka Gutová se hned zeptala:

„A co můžou říkat lidský oči?“

Tatínek jí na to stroze řekl:

„To můžou pochopit jen umělci.“

A těmito větami se nad ně povznesl, poněvadž nikdo z nich, obchodníků, ani pan generální ředitel, si nedovedli představit, co mohou všechno říkat lidské oči.

Pan generální Korálek mu na konci sezení pokynul, aby šel za ním do kanceláře, tvářil se blahosklonně a řekl přímo:

„Co říkáte, kdyby Nechleba namaloval mou ženu Irmu?“

Udeřilo to jako blesk. Ježíšmarjá, že ho to hned nenapadlo! Proč to panu profesorovi neřekl, jak tam seděl, že zná nejpůvabnější ženu v Praze! Vždyť bude celý paf, až ji spatří, nalezne nejkrásnější model, jaký jde vůbec sehnat. A přitom Irma bude šťastná a bude vděčná jemu. Usměje se na něho zas tak krásně jako dřív a možná s ním půjde do kavárny a třebas i jinam. Ale byl příliš dobrý obchodník, aby vyjádřil své nadšení nad návrhem pana generálního. Naopak, bude otálet, couvat, činit fóry a dělat se vzácným. Tím líp dostane zaplaceno. Seděl a mlčel.

„Vy jste neslyšel, co jsem říkal?“ ptal se naléhavě pan generální ředitel Korálek.

„Vím, ale není to tak jednoduché.“

„To vím i bez vás. On ten Nechleba vzkázal Baťovi, že ševce nemaluje, a od prezidenta Masaryka si vzal za obraz tři sta tisíc. Ale mně, rozumíte, mně na penězích nezáleží. Já dám třebas půl miliónu.“

Můj tatínek zprvu vytřeštil zrak, protože znal lakotu pana Korálka. Jelikož však chápal lidské oči, viděl v těch hnědých před sebou obrovskou touhu mít něco jiného, co nemohou jen tak pořídit ostatní pracháči. Tomuhle pánovi, co pořád mlel před svými podřízenými, nešlo o umění a zřejmě ani tak o krásný obraz jeho ženy, ale o to, aby mohl říkat donekonečna větu:

„Mou ženu maluje Nechleba.“

Aby tu větu mohl říkat u oběda, u večeře, aby ji psal svým příbuzným do Anglie a Spojených států, aby ji pak mohl v čase minulém říkat nad obrazem, aby ta věta vybuchovala na určených místech jako bomba.

A mého tatínka dokonce také napadla podivná myšlenka, že pan generální nemá o kráse své ženy Irmy moc vysoké mínění, jinak by nenabízel tak závratnou částku, a dostal na pana Korálka zase hrozný vztek.

Irmu bude profesor Nechleba - vážený pane generální - malovat z jiných důvodů. Její obraz musí přetrvat věky. Musí být na něm krása a zároveň utrpení ženy žijící s vámi. Paní Irma by měla mít na sobě jasně modré šaty, aby hrály s jejíma modrýma očima, a celý obraz by měl dostat těžký zlatý rám.

Když na tohle tatínek přišel, ulehčilo se mu v duši a řekl:

„Tak já se pana profesora zeptám.“

A hned příští den se vydal můj tatínek za panem Nechlebou. Stoupal po širokých schodech k ateliéru a sám si v duchu maloval, jak bude pro něj svět nádherný, až bude obraz paní Irmy vytvořen. Koneckonců skutečnost, že Korálek je jeho šéf, není také k zahození. Jak vycházel po těch schodech, začala ho trápit jediná myšlenka: zda vůbec dokáže profesor Nechleba krásnou Irmu zachytit. Sice namaloval prezidenty a ministry, ale zpodobnit takovou ženu je přece něco jiného. Její měkké vlasy, blankytné oči, plné rty. A jestli to nakonec dokáže, jaký to bude obraz!

Poslední schody tatínek přímo vyběhl a prudce zazvonil, jako by profesor nesměl zmeškat ani minutu. Otevřely se dveře a vykoukl pan Nechleba.

„Á, to jste vy, synáčku. Copak tak pospícháte?“

A tatínek, rozkurážený představami o nejkrásnějším obraze pana profesora, věděl, že nemůže vykřiknout:

„Namalujte mi rychle Irmu!“

Jenom takticky řekl:

„Jdu se na vás podívat, pane profesore.“

„Tak pojďte dál a posaďte se.“

Tatínek se usadil a rozhlédl se. Pan profesor tu měl modelem podivného muže s vousy a ten si četl při petrolejové lampě noviny. Profesor pracoval pomalu, před každým tahem štětce okamžik uvažoval. Tatínek ho chvilku sledoval a znovu se rozhlédl po ateliéru. Opět ho zaujaly tváře mužů, kteří jako by se před ním dali jak apoštolově na orloji na podivný pochod. Jeden se mračil, druhý usmíval, třetí šklebil. Jak se na některého podíval, tak ten vybraný mu hned hleděl do očí. Byla to hra, jaká ho bavila, ale neměla žádného konce. A náhle tatínka zamrazilo v celém těle. Prokristapána, tady není jediný obraz ženy. Polilo ho horko. Jestliže tu není obraz ženy... Pan profesor ženy vůbec nemaluje, generální Korálek to věděl, a proto nabídl takovou sumu. A od té chvíle seděl v tom křesle jako na trní a už neměl takovou radost z okolních obrazů jako dřív. Jak pan profesor skončil, tatínek se ho rovnou zeptal:

„Vy nemalujete ženy, profesore?“

„Víte, panáčku, já nemám ty vaše ženský moc rád. Mně jdou strašně na nervy. Když sedí a já je maluju, tak jsou příšerně užvaněný, a když mlčí, tak zas na nich nic není.“

„A vůbec je nemalujete, pane profesore?“

„Ale ano. Tak jednou do roka. Nejraději mám ze všech žen Lukrécii. “

Tatínek si oddychl, byla tu tedy naděje. Rozlilo se mu v duši zase blaho. Jedna za rok. Irma. Ale svou obchodnickou duší pochopil, že s tím nemůže hned vylézt, jak si představoval, musí na tom trpělivě pracovat jak sadař na záhoně. A bude to možná těžké, těžší než prodat deset ledniček. Nejdřív musí poznat tu Lukrécii, aby ji porovnal s Irmou. Ale zatím nevěděl o Lukrécii zhola nic, styděl se na ni zeptat, a tak se odporoučel.

„Přijďte zas, Poppříčku,“ zval ho pan profesor už zdrobnělým jménem, tatínek se mu zamlouval, nechtěl od něho obrazy ani peníze na dobročinné účely a bylo mu s ním zřejmě dobře.

Ke svému překvapení i potěšení tatínek zjistil, že urozená dáma Lukrécia si svůj konec uspíšila dýkou vraženou do srdce. Tento fakt, že Lukrécia nemůže už soupeřit s paní Irmou, ho uspokojil natolik, že panu generálnímu řediteli Korálkoví oznámil:

„Půjde to, bude to chtít čas.“

Po těchto větách si žil můj tatínek u firmy Elektrolux jako baron. Neustále byl zván k panu generálnímu na brazilskou kávu a naše rodina včetně maminky dostávala pozvání na různé bankety. Událost s kuřetem se rychle zapomněla a paní Irma se na tatínka usmívala v jednom kuse. Korálkovi dokonce pozvali tatínka a maminku do své vily na Ořechovce, a když si tatínek prohlížel v akváriu pruhované skaláry a pan Korálek se někde jinde naší maminky zdvořile vyptával na nás, dětičky, přistoupila paní Irma k tatínkovi a velice tiše mu řekla:

„Až mě pan profesor Nechleba namaluje, tak to oslavíme. Jen my dva.“

To vlilo mému tatínkovi do žil energii, která málem přivedla naši rodinu na mizinu. Místo aby prodával vysavače a živil tak maminku, tři kluky a americký automobil buick, co byl už zase v provozu, chodil za panem profesorem Nechlebou, seděl s ním a pozoroval ho celé hodiny při práci. Můj tatínek, jenž před časem neměl ještě ani tušení o existenci nějaké olejomalby a živého malíře, začínal teoreticky ovládat různé druhy malířské techniky a pan profesor ho seznámil s celou plejádou současných slavných malířů. Znal počet obrazů pana profesora, pamatoval si, co má který namalovaný člověk na sobě a jak se tváří. Věděl, že pan profesor namaloval redaktora Boučka v roce 1909 a herce Eduarda Vojana o dva roky později. Začal také rozumět perským kobercům, a když pan profesor nemohl, krmil za něho dogu Heliose, psa Sama a papoušky.

Naši maminku, která dobře věděla, že to všechno se děje kvůli paní Irmě, však přešla trpělivost a řekla důrazně tatínkovi:

„Už moc dlouho trvá ten tvůj zájem o umění. Do něčeho se řítíš. Děti pomalu nebudou mít co jíst.“

Jenže neuměl povolit. Kdepak. Už stál vlastně před cílem, chystal se panu profesorovi říci to nejdůležitější. A jednoho zimního dne, kdy byla Praha jak z cukrové vaty, nad Hradčany se usmívalo slunce a pan profesor měl náramnou náladu a pořád si cucal malíček, to dělal tuze rád, můj tatínek se odhodlal:

„Pane profesore, už vám chci dlouho říci, že vím o nejkrásnější ženě v Praze. Mohl byste ji namalovat. Mně byste tím udělal velikou radost. “

V tu ránu se pan profesor zakabonil:

„Nemám náladu.“

Ale když uviděl tatínka, jak zesmutněl, dodal:

„Až snad později.“ A bylo to.

Pan profesor v té době maloval svou Lukrécii. Ženu s černými vlasy a bledou tváří, ženu, která nemohla mluvit a nedokázala se bránit, když ji pan profesor tvárnil dle svých představ. Byla krásná, ale ta krása byla nelidská a tatínek to věděl, ale neodvažoval se to panu profesorovi říci, protože pan profesor Lukrécii miloval snad právě proto, že byla mrtvá, ale byla to určitě jiná láska, než jakou cítil můj tatínek k naší mamince, anebo láska, s jakou vzhlížel k paní Irmě.

Minula zima, jaro a můj tatínek nepokročil dál. Ale jako rybář a obchodník uměl čekat. Na začátku léta řekl pan profesor slibnou větu:

„Já se, Poppříčku, na tu vaši nejkrásnější ženu asi podívám.“

„Brzy, pane profesore?“ zajásal tatínek, jenž byl už finančně na mizině a v posuzování obrazů, perských koberců, psů a papoušků na konci svých sil.

„Zanedlouho, až dodělám...“ a ukázal zbožně na bůhvíkolikátou verzi Lukrécie, jež si tentokrát pro změnu vrážela ozdobnou dýku do prsou z pravé strany. Můj tatínek už Lukrécii za ten rok nenáviděl. Ale v ten okamžik jí všechno odpustil, protože vítězství měl nablízku. Pan profesor spatří Irmu a Lukrécie zemře nadobro. Netrpělivému panu generálnímu řediteli Korálkovi, jemuž už rok pln zoufalství tvrdil:

„Bude to. Věřte tomu, pane generální,“ tentokrát vítězně oznámil: „Pan profesor se na paní Irmu brzy podívá. On si každého nejdřív prohlídne, než ho maluje.“

Pan generální nadšeně přikývl a pozval ho do Alcronu na oběd.

A můj tatínek kul železo, dokud bylo žhavé. Zasvětil do svého plánu naši ubohou maminku a slíbil jí, že brzy všechno skončí. Jenom ještě pozveme pana profesora Nechlebu do přírody, kam on se snad nikdy nedostane. Vezmeme ho na ryby k Rozvědčíku. Maminka upeče maso, koláče, buchty.

Pan profesor Nechleba nadšeně souhlasil.

Vyjeli jsme naším buickem s Tondou Valentou. Zatímco jsme bydleli v zájezdní restauraci U rozvědčíka, tatínek se utábořil s panem profesorem ve stanu přímo u řeky Berounky. Tenkrát ještě tekla krásná, čistá řeka plná ryb, byl červen a pod proudy kvetla snad nejkrásnější louka, kterou znám. Pan profesor, jenž viděl Londýn, Paříž, Amsterodam, nejvzácnější galerie celého světa, se nikdy nedostal do přírody, a tak byl nad tou Klabalovou loukou u vytržení. Poskakoval po bobku jak malé dítě, pozoroval koníky a broučky a kytičky a volal:

„Je, Poppříčku, to je zázrak, ta krása, příroda vypadá jak samý kýč.“

A tatínek horlivě kýval a richtoval pruty a v duchu se modlil, aby se zatáhla v noci obloha, poněvadž jak bude nebe zbavené hvězd a měsíce, budou žrát ryby jako divé a nadšení pana profesora bude stoupat a stoupat a stoupat a vyvrcholí zítra větou:

„Tak mi tu dámu přiveďte.“

Můj tatínek udělal to, co nikdy předtím a co je proti rybářským předpisům. U svých známých rybářů si vypůjčil na dvacet prutů a zapíchal je podle celého břehu, na špičku každého prutu zavěsil jak na vánoční stromek rolničky, aby cinkaly, až ryba zabere.

Pana profesora usadil na zdobený polštářek před stan a maminka mu přinesla dršťkovou polévku, telecí ledvinu, ohřátou šunku, buchty, koláče, pivo. Pan profesor naší mamince políbil ruku a až po třiceti letech tatínkovi prozradil, že se mu naše maminka tak líbila, že chtěl požádat tatínka, aby ji směl namalovat, ale nenašel odvahu, aby to tatínkovi oznámil.

Pak nadešel večer, jaký dobří rybáři milují. Vlahý, teploučký, dá se skoro krájet a dávat do turistického batohu. A židovský bůh na nebesích tatínka také vyslyšel, u řeky ležela tma tmoucí a v ní seděl pan profesor na polštářku a pln blaženosti si cucal prst. A najednou v tom božském tichu cink! cink! Pan profesor řekl: „Poppříčku, někdo zvoní!“

„Já nic neslyším, pane profesore,“ dělal hloupého tatínek.

„Co mně budete povídat?! Mám uši jako sova.“

„Máte pravdu. Tak rychle pojďte.“

A můj tatínek ho vedl rovnou k prutu houpajícímu se a vyzvánějícímu nad vodou. Pan profesor vzal prut, táhl a vytáhl zmítající se bojovnou parmu, dlouhou jako loket. Hořela stříbrem v trávě, jako by spadl dolů z oblohy sám měsíc. Pan profesor, jenž nikdy nepřemohl živého tvora, ucítil v sobě žár a vzrušení dávných lovících předků a propadl tomu. A tatínkovi tu noc přišli na pomoc snad všichni jeho přátelé z řeky: svalovité parmy, hadovití úhoři, chytří tloušti připlouvali k jeho vypůjčeným prutům, tahali za žížaly a nastražené rybičky a zvonili na rolničky jak o Božím těle. Pan profesor běhal při tomhle koncertě kolem břehu a tatínek ho obsluhoval jako na pouti ve střelnici, navlékal mu návnady, sundával ryby a oba byli šťastni.

Ráno naše maminka, pan profesor se na ni zas tak hezky usmíval, přinesla opět dršťkovou polévku, ohřátou šunku, buchty, koláče a černé kafe.

A po této čarovné noci musela nutně přijít v pondělí očekávaná věta pana profesora:

„Tak mi tu dámu přiveďte ukázat.“

Můj tatínek se choval jak nepříčetný. Okamžitě si vzal taxi, jel k panu generálnímu řediteli, přikázal mu, ať si paní Irma vezme ty modré šaty, generální ředitel jel v americkém voze na Ořechovku pro paní Irmu, ta se hodinu oblékala a potom se jela dát učesat k mistrovi republiky kadeřníku Pohlovi. V té době tatínek jel domů, vzal si svůj nejlepší oblek z anglické látky a také on se jel dát učesat k svému holiči Weberovi do pasáže Alfa. Prožíval svůj velký den.

Ve dvě hodiny odpoledne stál před slavnou firmou Elektrolux americký vůz pana generálního a před ním můj tatínek se vzhledem a výrazem anglického diplomata a paní Irma. Paní Irma měla na sobě blankytně modré šaty a hadí botičky. Můj tatínek na ní mohl oči nechat.

Šofér otevřel zadní dvířka a pan generální Korálek se s nimi loučil, jako by spolu odjížděli na svatební cestu.

Po cestě snažil se vzít tatínek paní Irmu za ruku, ale ta řekla:

„Až potom, můj milý.“

Vystoupili a kráčeli po schodech vzhůru k ateliéru pana profesora. Paní Irma šla pomalu, bledá, tatínek ji úsměvy povzbuzoval. U dveří ateliéru zazvonil, dlouho nikdo nepřicházel. Zazvonil znovu a objevil se pan profesor. Jak spatřil tatínka, zas si vzpomněl na tu krásnou louku a na tu kouzelnou noc a zašveholil:

„To jste vy, Poppříčku?“

A pak spatřil paní Irmu a připamatoval si svůj slib.

„A tady mi vedete tu dámu.“

Tatínek čekal, že je pan profesor pozve dál, ale nic takového se nestalo. Pan profesor jenom koukal a koukal, prohlížel si její obličej, vypadalo to, jako by nevěřil svým očím. A najednou skoro zašeptal: „Paní, otočte se. Já se na vás podívám ještě z tý druhý strany.“

Otočila se a bylo krásně vidět její oblý zadeček, vypínající se na plnoštíhlých nohou nad hadími botičkami s vysokými podpatky. S krásným účesem ze samých ruliček připomínala pestrého motýlka, který se chystá v temném schodišti nudné akademie vzlétnout a uletět.

A pak se ozvalo něco, co vybuchlo jako bomba a co připomínalo výkřik vzdorného dítěte:

„Takovouhle paničku já malovat nebudu! Za žádný peníze! Ne a ne!“ Můj tatínek podpíral plačící paní Irmu při sestupu po celém schodišti až k americkému automobilu značky Ford před stánek umění.

Ve voze se splnil tatínkovi jeho vytoužený sen. Měl paní Irmu v náručí. Ale byl to sen převrácený, než jak si ho představoval. Ona usedavě plakala, on ji utěšoval. Cítil její poddajná ňadra na své hrudi, dotýkal se jejích jemných vlasů, hladil jí ramena, slzy mu stékaly po rukou. Ale bylo to poprvé a naposledy, kdy ji takhle držel. Protože jak se vzpamatovala, nechtěla už mého milého tatínka vidět a vzpomněla si, jak jedl to kuře rukama. Všude vykládala, že ji to všechno nepřekvapilo, protože dávno měla o duševní úrovni mého tatínka svou představu, a stejně tak ji má i ten vzácný pan profesor Nechleba, který prý mého tatínka nesnáší, a proto ji nepřijal. O tom, co dělal pan generální ředitel Korálek, bych nejraději pomlčel. Chtěl tatínka zastřelit, neboť už před časem všem příbuzným a známým v Evropě i ve Spojených státech oznámil, že pan profesor Nechleba maluje jeho ženu. Prostě mezi naší rodinou a rodinou generálního ředitele Kořalka vypukl stav zvaný ve vojenské terminologii válka a tatínka před vyhazovem zachránilo, že byl v uplynulém roce světovým šampiónem. Můj tatínek se nešťastnou láskou k paní Irmě dlouho trápil, ale snad ho v tom bolu utěšovala skutečnost, že ji alespoň jedinkrát v životě držel v náručí.

Spokojenou bytostí byla naše maminka. Došlo na její slova, že tatínek nemůže dobýt Mount Everest. A naše spíž se opět plnila a začalo se nám dařit dobře. Můj tatínek nechal obrazů, perských koberců, psů a papoušků a věnoval se své branži, kterou bezvadně ovládal: vysavačům prachu a ledničkám.

A druhým spokojeným byl pan profesor Nechleba. Maloval si zase svou Lukrécii. Jednou, o pár let později, za ním tatínek přišel, řekl mu, jak je krásná, a rozradostněný pan profesor mu ji dal. Strhl nám ji za války ze zdi opilý esesák s modrýma očima a světlými vlasy, rozřízl ji dýkou, a tím ji vlastně podruhé usmrtil. Tatínek měl tenkrát slzy v očích, protože na paní Irmu už dávno zapomněl a Lukrécii tajně miloval.

SMRT KRÁSNÝCH SRNCŮ

My tři kluci jsme do toho kraje za hrad Křivoklát ohromně rádi jezdili. Tenkrát jsem nevěděl proč, ale dnes to vím. Můj tatínek pochopil už tenkrát, že jednou můžu uvidět bulváry Paříže a mrakodrapy New Yorku, ale už nikdy nebudu moci týdny bydlet v chalupě, kde voní v peci chleba a v máselnici se tluče máslo, protože u těch chalup budou jednou zastavovat embéčka, uvnitř budou blikat televizory, podají vám špatnou černou kávu a vybledlý chleba.

Kdysi tatínek hledal ten kraj po čuchu. Ve třicátých letech minul s naším osobním šoférem Tondou Valentou hrad Křivoklát a stoupal strašnými serpentinami dále na západ podél řeky Berounky, ve které tenkrát plavaly štiky jak krokodýlové a na mělčinách se v řasách převalovali tloušti a parmy jak polena. Tatínek všechno pozoroval a mířil dál až k zájezdní hospůdce U rozvědčíka a tam jsme na dvě sezóny zůstali. Ale nebylo to ono. Přestože paní Fraňková byla krásná a příjemná žena a uměla báječný guláš a dršťkovou, v sobotu a v neděli tam byl kravál. Přijely spousty trempířů, čundráků, vandráků a kovbojíčků a z tiché hospůdky udělali peklo hodné Západu. Zpočátku posílala maminka tatínka za trempíři, aby je uprosil, ať tolik nehlučí, ale po několika pokusech se vzdala. Brzy totiž v znějících písních o tom, že život je pes a že nejkrásnější je žít na řece Youkonu bez ženy, vynikal tatínkův krásný hlas a k nám ubohým dětem zvlášť pronikal ryk nástrojů, které tatínek jedině ovládal, což bylo koště a pokličky půjčené od paní Fraňkové. Ráno ho maminka našla sedět u studny podnapilého; hrál na hřeben sentimentální písničky o svém černém Kladnu.

Žili tam v tom kraji krásní lidé, jako tulák Bambas. Od jara do zimy nepracoval, chytal ryby u Čertovy skály. Na každý den měl v hadrovém sáčku připraveno pět kostiček cukru ze zimních časů, kdy pracoval málo. Jeho život mě okouzloval a ještě v pozdějších letech, kdysi jiní přáli být spisovateli nebo letci, přál jsem si být Bambasem. Spal v polozbořené chatce a přikrýval se opelichanou kůží z jelena. Uměl fantasticky chytat ryby, všemi dovolenými a hlavně nedovolenými způsoby. Maminka mě s Bambasem nerada viděla, bála se, že mě zkazí. Bohužel se mu to nepovedlo.

Ale abych se vrátil k tomu, co se dělo pak s mým tatínkem a s námi.

Po jedné takové bouřlivé noci byl tatínek donucen najít selskou chalupu. A tak nás naložil na škuner a plul k domečku pod Branovem, kde se říkalo V luhu. A v chalupě u převozníka Karla Proška, knírek měl zrovna jako Adolf Hitler, jsme nalezli na dlouhá léta přístřeší. V chalupě byla právě pec na chleba, ve sklepě mlíko a máslo a pod ním podmáslí a v chlívě kráva a na stráni brambory a v lese hřiby a ve vodě, na kterou jsme koukali z okna, mračna ryb. Byl to ráj, o němž zpívával dříve pan Werich a později pan Matuška, a i moře piva se kupilo v hospůdce na rozcestí dvou silnic, zvané Anamo.

Koumáctvím a dřinou Karla Proška a penězi mého tatínka byla to rázem nejbohatší chalupa Luhu. Ve sklepě stály kamenné hrnce s naloženými rybami v octě a cibuli, a když je človíček vzal, tekla mu šťáva mezi prsty a padaly z toho hamťavé drobky, dělalo se mu mdlo před očima i za očima, jak to bylo dobrý. Pak tam stály kastroly s naloženým srnčím a visely pletence pražských buřtů od Macešky a stály tam bandasky se smetanou a konve s mlíkem. A pekl se chléb a koláče. Tatínek nám koupil originál žlutou anglickou merunu, hráli jsme na plácku fotbal a v okně našeho pokojíčku stál gramofon na kličku, a jak se natočil, vyhrával:

Za volantem stále kupředu,

někde v dáli je nás cíl,

jenom pevné nervy zdolají

nebezpečí tisíc mil.

Srnčí opatřoval Karel Prošek záhadným způsobem v křivoklátských lesích, aspoň dlouhá léta to nikdo nevěděl. V Proškovi ovšem kolovala od narození pytlácká krev. Už jeho dědeček proslul uzavřením sázky, že proveze v poledne nejsilnějšího srnce z křivoklátských lesů kolem četnické stanice, a také to dokázal, v rakvi a pohřebním voze, a jindy jeho maminka, když četníci přišli na prohlídku, houpala srnce v kolíbce. Tyhle dvě potupy, když se roznesly, nemohli četníci Proškům zapomenout, a tak Karel věděl, že si nedá ani ránu, a flintičku hodil raději nad jezem do Berounky.

Ale můj nevlastní strejda Prošek, pro mě zajímavější než všichni vlastní, šel na to jinak. Opatřil si od sedláka Nováka štěně vlčáka a dal mu jméno Holan, podle slavné pražské špeditérské firmy. Však by také Holan mohl stěhovat nábytek. Měl mohutnou hruď, silné nohy a obrovskou tlamu a nos mu ještě navíc koukal z čumáku ven a světla měl žlutá a přemýšlivá, jenže za těma očima bylo ještě něco schovaného. Byly to vlčí oči. Někde se prostě v kolejích jeho příbuzenských vztahů něco přihodilo a Holan byl v podstatě vlk. Valil se ještě jako štěněčí kulička s vypoulenými kukadly a už zabíjel slepice. Haf a haf. Vrr a vrrr. A hlavně škub a trh a SMRT. To později. A proto se ho sedlák Novák rád zbavil. Ale byl to přesně takový pes, jakého potřeboval strejda Prošek. Přihnal husy domů a tu, na kterou mu strejda Prošek před posvícením ukázal, zakousl jako malinu. Vyháněl kravku a slepice z políček. Ráno našel Prošek na prahu chaty zabitou kunu nebo tchoře a zakousnuté němkyně ležely vyrovnány v řadě jako slepice na hradě. Před námi svedl Holan rvačku se silným lišákem, nesoucím do lesa ukradenou kachničku. Holan ho dohonil ve stráni a skočil mu na krk. Ale lišák nebyl začátečník. Hodinu z nich lítaly chlupy a kapala krev, zmítající se klubko se přesunulo o kilometr k řece, kde nakonec Holan, který uměl lovit pstruhy, držel lišáka tak dlouho pod vodou, až se utopil.

Někde uvnitř Proška a Holana rostlo přátelství, jaké jsem nikdy neviděl ani mezi lidmi. Holan pro Proška skákal z lásky do vody. Vždycky když ho Prošek nechtěl s sebou vzít s lodí na druhou stranu řeky, když tekla velká kalná voda anebo když pluly ledové námrazky, vrhal se Holan do řeky a plaval za pánem. Tam za řekou u toho bílého zděného domečku Anamo popíjel pán pivo a ještě radši rum a Holan čekal bez hnutí celé hodiny venku, hlavu a oči namířené na dveře. Prošek měl vždycky zlou opici. Jak vylezl, nadával psovi a házel po něm hroudami z pole a kamením ze silnice a Holan utíkal opodál. Prošek nadával na hypotéku na chalupě, nadával i mému tatínkovi. Pak ho jeho drobounká žena Karolína převezla i s naříkajícím psem do Luhu a on si lehl do trávy pod velký krásný akát, v jehož květech bzučeli zjara včely a čmeláci, a spal jako v pohádce. A Holan, noční tulák, který nikdy neviděl svého pána spát v posteli, tomuto spánku nerozuměl a myslel vždycky, že jeho pán umírá, a tak vyl a kňučel a po dlouhé době se vždycky stulil pánovi do klína, dal si čenich k jeho nosu, a až uslyšel jeho dech, usnul taky. Když se probudili, řekl Prošek Holanovi „Ty potvoro“ a šel do sklepa na kyselé okurky v octě a kopru.

Druhý den už motykou překopával kamenitá políčka a Karolína nosila celé kilometry těžké nůše trávy a klacků z louky Brtvy. A to byl jejich život. Ale ne celý...

Nad ostrůvkem u řeky stoupala do výšky stráň a byla to zvláštní stráň, nebylo v ní žádné kamení, jaké v takové stráni bývá, ale hebký vysoký pažit na plošinkách mezi mohutnými duby; sem se chodila pást zvěř a tudy klusala pít k řece. Byla to vlastně krásná zahrada anebo také zámecký park, ale jinak to byla zahrada smrti, mohla se jmenovat „smrt krásných srnců“.

Už před časem sem přišel Karel Prošek, vzal Holanovu hlavu do dlaní a nasměroval ji na hnědou tečku v té stráni:

„Holane, běž!“

A Holan, včera ještě štěně, vyrazil, jako by lovil odpradávna. Chytil vítr, aby ho srnec neucítil, a běžel lehce, podoben babímu létu. Nejdřív skákal, místo tlapek vzduchové polštáře, poslední desítky metrů utíkal přikrčen, a nakonec se plížil. Vyrazil a měl proti srnci letmý, tak důležitý start, a hlavně moment překvapení. Srnec bekl, odrazil se, a pozdě. Holan se řítil pár metrů po jeho boku, skočil mu na krk a dvojnásobnou vahou ho srazil k zemi a obvykle mu zlomil vaz. Mohutnou mordou mu ještě prokousl tepnu na krku. Než došel Prošek k srnci, byl konec. Odehrálo se to tiše, duby mlčely a nahoře nad strání po planině přecházeli hajní a počítali stromy k odvozu a ve slunci se koupala myslivna. Prošek naložil srnce do ohromného batohu, ve stodole ho stáhl a všechno kromě masa spálil. Měli měsíc maso, tak jako pak měli zase malé brambory z kamenitého políčka, kde je museli dobývat motykou. Jinak se na to ti lidé nedívali a byla v tom i touha po dobrodružství, i když to tak nenazývali, jako lidé z města.

A jak to bylo dál? Dál to bylo tak, že lesní a hajní kromě stromů začali počítat časem i srnčí a nemohli se dopočítat. Vzpomněli si na pytláka Proška, zamířili do Luhu, a když spatřili Holana, napadlo je to. Prošek převážel lesníka Novotného a jeho adjutanta přes řeku, Holan se hnal za čímsi právě ve stráni. Novotný udeřil přímo:

„Ten pes je pytlák, Prošku.“

„Není, pane lesní. Jenom si hraje.“

„Já vám dám, že si hraje. Sleduje zvěř. Nepustí stopu.“

„Písknu, a než dorazíme, bude u lodi.“

Prošek pustil bidlo, zapískal na prsty a hnal loď bezstarostně dál. Přistával pod tím krásným akátem a Holan stál už na břehu a vrtěl ohonem. Prošek mu povídal:

„Kdepak máš kravičku? Přižeň ji domů!“

Holan potřásl hlavou a běžel do stráně a pak dál na pole. Novotný se za ním díval:

„Ne, není pytlák. Je to dobrý pes, Prošku.“

A od toho dne tam byl po této stránce bezstarostný ráj, gramofon ODEON vyhrával TISÍC MIL a dělalo se srnčí na smetaně s knedlíky a všechna ta místní branovská jídla, jako brambory a knedlíky zvané uhlíř nebo vdolečky maštěné máslovou kaší kalinkou či cmunda pečená v pekáči, řečená „bác“. Ježíšmarjá, to byly dobroty. A najednou to skončilo, protože přišel bývalý svobodník pan Adolf Hitler, který měl pod nosem knírek jako můj milovaný strejda Karel Prošek.

Luh neměl tenkrát místní rozhlas a tak sem chodil bubnovat nad chalupy obecní policajt Karel Kovařík s nasazenou rakouskou čepicí, bývalý švec, nahluchlý jako dvě polena, celý ošuntělý. Měl červený bubínek a modré paličky, a když skončil bubnování, žebral na nás klucích:

„Dej mi korunu!“

Můj tatínek mi ji pro něho obvykle dal a on měl takovou radost, že šel lesem na vzdálený Kouřimec a na Emilovnu a po cestě si bubnoval paličkami na ten červený bubínek a srnci i jeleni už ho znali a sbíhali se podél cest na něj podívat, poněvadž věděli, že z tohohle rámusu kyne jen dobro. A on se až ke konci nějak pomátl, protože prý chodil tím lesem a volal na zvěř, aby mu taky dala korunu.

A jak přišel ten Adolf Hitler, pan Kovařík vybubnoval a vykřičel:

„Na vědomost se dává, že se v této zemi zřizuje protektorát Böhmen und Mähren.“

Můj tatínek těžce nesl, že nesměl na Křivoklát, a nebýt naší maminky, které se bál jen o trošku míň než Adolfa Hitlera, už dávno by tam zajel. V třetím roce války povolali my bráchy Huga a Jirku do koncentráku a on povídal doma:

„Ti kluci se potřebujou před odjezdem najíst. Masa. Přivezu nějaké ryby.“

Tatínek nesměl jezdit na kole jinam než do práce, nesměl opustit bez povolení bydliště, a ryby už vůbec nesměl lovit, neboť nežil na Riviéře, ale v protektorátě, obklopen pozorností četníků a gestapa. Šel za svým výborným buštěhradským kamarádem doktorem Quidem Jeřábkem a ten mu napsal, že nemůže pro nemoc na šachtu. Quido vůbec netušil, že se tatínek chystá na víkend za hrad Křivoklát.

Tatínek opustil náš buštěhradský dům čp. 54 bez hvězdy, odpáral si ji a strčil do kapsy, na tandem dal batoh, pytle a skládací haltýř na úhoře. Maminka nadávala, dost.

Tatínek šlapal ještě za noci přes Žehrovice a Lány, na cestu mu svítily hvězdy jiné než ta v kapse, na níž stálo JUDE. Myslel pak na všechno možný, i na to, jak je svět zamotanej a podělanej, že před časem tu jel jako pán ve svém americkém buicku a teď se tu plouží podél škarpy na rozvrzaném kole jako chudej žid. Pak sjel serpentinami na Křivoklát a tlačil kolo do vršku nad Višňovou a potom šlapal podél řeky Berounky, kde se pěna kupila na štičích tůních jako před lety a stejně hučela jako tenkrát a přes silnici lezly už v horku zmije. Objevila se krásná Čechova vila a mlýn a Proškova nabílená chalupa s dvěma okny a červenou střechou a můj tatínek k ní jel přitahován jak magnetem a dojel by až k ní a k tomu právě kvetoucímu akátu, kdyby mezi ním a tou chalupou netekla řeka. Přijel sem takhle stokrát a tentokrát se mu zdála nejkrásnější, jako zámek anebo jako hrad či jako něco, co se vůbec nedá vypovědět. Nevěděl, čím to je, ale bylo to přece tím, že ji dlouho neviděl a že si ji zasloužil, vyšlapal si ji na tom kole a celá léta překonával strach, aby sem jel. Bylo to prostě jiné než sem přijet na zadku v pohodlném buicku. A pak vidět tu chalupu znamenalo vědět, že ještě stojí a bude asi stát, až tu Němci nebudou, a že tu bude pak i Karel Prošek a možná také my, židi, položidi a čtvrtžidi.

Seděl na mezi, díval se na chalupu a křikl:

„Přívoz!“

Jindy jsme se vyhrnuli všichni ven, na gramec jsme dali TISÍC MIL a naše máma se obvykle rozeběhla a skočila, jak byla v šatech, do Berounky, aby byla nějaká legrace. Jirka, který z nás kopal nejlíp, vykopl na počest tátova příjezdu do luftu tu žluťoučkou anglickou merunu a my začali hulákat a Holan štěkal jak pominutý. Prostě maglajs.

Ale tentokrát byla chalupa tichá, jako když se někde opodál už střílí, a jen ze dveří vyšel po chvilce muž v klobouku a k němu se připojil velký pes. Prošek se blížil na lodi na druhou stranu, a jak poznával tátu, rozehříval se jak sluníčko. Poprvé v životě se políbili.

U Proška táta nespal. Jen kolo si dal do stodoly a vzal si v nůši na ostrov žitnou slámu, lehl si v noci na ni a přikrýval se gumákem. Karel mu přinesl k snídani mlíko, máslo, chleba a čerstvé makové buchty od paní Karolíny. Táta kalil vodu a chytal maličké řízky na velké úhoře, připravoval šňůry a skládací haltýř. V Buštěhradě měl od sedláků slíbeno za úhoře maso a sádlo ze zabijaček. Ale byly krásné světlé a tudíž špatné noci. Měsíc svítil naplno, tak pro básníky, a úhoři, noční dravci, se asi báli a nežrali. Tatínek už si zoufal, celé noci nespal a napichoval rybičky a žížaly na háčky. Ráno šňůry zely prázdnotou a on se tloukl do hlavy a proklínal zasranej svět. Karel ho pozoroval, jak si vaří v kotlíku malinové knedlíky, a povídal:

„Nebuďte smutný, povezete mouku a máslo!“

„Karle, já potřebuju pro svý kluky maso. Potřebujou se ještě jednou pořádně najíst masa.“

„Pane Leo, maso nemám, musel bych pro vás zabít krávu. Jestli chcete, já tu Stračenu dneska zabiju.“

A pak řekl táta větu, na kterou už zřejmě myslel doma a kterou neřekl mamince, ale kvůli které sem hlavně jel.

„Karle, přines mi srnce.“

Byla to prosba a příkaz zároveň. Karel na to řekl:

„Od tý doby, co přišli skopčáci, jsem s Holanem v lese nebyl. Myslete si, že nejsem chlap, ale mám šest dětí. Teď za to dávají trest smrti. “

„Dobře, Karle. Půjčíš mi Holana?“

„Nevím, jestli s vámi půjde. Ještě s nikým nešel.“

„Se mnou půjde.“

„Když půjde, tedy půjčím.“

„Přijdu si pro něho, Karle, až přijde ta chvíle.“

Karel Prošek odcházel se shrbenými rameny, bylo to pro něho strašně krutý.

Můj tatínek si rozprostřel v rákosí gumák, lehl si na něj a pozoroval babiččiným divadelním kukátkem stráň. Utekl den, dva. Srnec nešel. Táta pil z bandasky mlíko, co mu nosil Prošek. S Proškem nemluvil, jako by mezi nimi vyrostla hráz.

„Přišel?“

„Nepřišel.“

A to bylo všechno.

Nastal poslední den, kdy mohl přijít, a pak už musel tatínek odjet. Ležel v rákosí a malé kukátko tlačil do očí, ze zarudlých očí mu vytékaly slzy únavy a vzteku. Příroda se proti židovi spikla, ty jasné měsíčné noci, ti noční vodní hadi a nyní les s tichými duby, ve kterých se neukáže ani veverka. Odpoledne usnul, čepice se mu posunula do týla, dalekohled babičky Malvíny spadl do rákosí. Když se probudil, bylo odpoledne, takové pozdní odpoledne, kdy hmyz někam odlétá, krávy se ženou z luk domů a ryby začínají žrát. Tatínek protřel oči. Naproti ve stráni docela blízko se pásl srnec, na poslední chvíli ho sem zřejmě poslal židovský pánbůh. Táta uchopil dalekohled a prohlížel si ho. Krásné paroží, krásnější než všechna, která viděl před válkou na hradě Křivoklátě. Byl to přímo božský srnec. Mohutnou hlavu nesl silný, skoro až jelení krk, a celý hořel zvláštní zrzavou a zlatou barvou, jako by vystoupil ze žhavého pekla a ne od samého pánaboha.

Tatínek se v bahnité zátoce, když se brodil na druhou stranu, málem utopil, na přívoz přiběhl celý udýchaný a černý. Prošek ho přivítal: „Co jste vyváděl?“

„Karle, kde je Holan? Je tam kapitální kus, srnec jako tele.“

„Já bych to, pane, nedělal. Odpoledne tady šli Němci někam do hájovny. Celá skupina. Měli na krku malé kulomety.“

„Říkal jsi, že mi půjčíš toho svýho psa.“

„Když s vámi půjde. Holane!“

Holan vylezl zpod dříví. Stoupl si a díval se na Proška.

„Půjdeš s ním a budeš dělat, co ti řekne! Rozumíš?“ A k tatínkovi: „Nakonec mu vezmete hlavu do dlaní a řeknete: Holane, běž! O víc se už starat nemusíte.“

Prošek šel k chalupě a zavřel za sebou dveře, aby Holan pochopil, že má teď jiného pána.

Holan si sedl a prohlížel si tatínka obaleného bahnem, ve svém životě takové strašidlo neviděl. Pak ho poznal, zavrtěl ocasem, vstal a tatínek myslel, že má vyhráno. Ale mýlil se. Holan si zase sedl a čekal, že mu tatínek hodí jako obvykle pár pražských buřtů.

„Holane, pojď se mnou. Ty se přece pamatuješ na ty buřtíky, co jsem ti vozil. Pojď, kamaráde.“

Holan seděl, jenom mrkal očima a prohlížel si dál mého tátu. Bylo jasný, že s ním nepůjde, nešel nikdy s nikým. Můj tatínek ho znovu prosil, jako neprosil nikdy nikoho, ale marně. Říkal mu Holane, Holanečku, ale bylo to zbytečný. Pak už začínal být zoufalý a byl na pokraji toho stavu, kterému se říká šílenství. Vyndal z kapsy tu malou plátěnou hvězdu JUDE a ukazoval ji Holanovi a křičel:

„Já jsem teďka žid a žádný buřty nemám. Sám bych nějaký potřeboval. Jsem žid a potřebuju pro my báječný kluky maso a ty mi ho musíš opatřit!“

Pak mu tekly slzy, otočil se a šel k pěšince, vedla na ostrov. A posílal Proška i Holana ke všem čertům. Rozhodl se jít dál, už nikdy se nepodívat na tu bílou chalupu, sbalit celtu, nářadí a jet domů beze všeho. Ale na začátku cestičky to přece jen nevydržel a otočil se.

Oči psa a člověka se střetly. Dívaly se na sebe dlouho, snad celý věk, světla v nich zhasínala a rozsvěcovala se, a co si říkaly, to se nikdo nedoví, protože jsou oba mrtvi, a i kdyby byli živi, nikdo by se to nedověděl, protože oni sami to stejně nevěděli. Snad nadávali na psí život, snad na židovský, ale to je všechno snad. Holan vstal, protáhl se a šel líně jako obyčejný převoznický pes za mým tatínkem, jako by mu odjakživa patřil. Na pěšince se změnil v toho vlka.

Můj tatínek šel po té uzounké stezce nad řekou ke stráni, kde byl na paše srnec, a před ním tři kroky kráčel Holan. Můj táta už podnikl různé hony, ale to bylo docela něco jiného, když střílel na honech a dával koncerty, neboť střílet se naučil v Africe, kde neměli co dělat a stříleli pořád. Jednou u Bakova střelil dvěma ranami z dvojky dvě sluky, které lítávají nízko nad zemi cik - cak. Přistoupil k němu mistr republiky ve střelbě architekt Kostrba, vyndal z klobouku sojčí pírko a dal mu je. Šel strání a viděl v duchu na planině Němce. Seděli na kládách před sněhobílou hájovnou, krájeli dýkami špek a popíjeli šnaps. Smáli se a na kolenou měli železné rychlopalné pušky a trhali židům z hlavy vlasy a z brady vousy. Tatínek věděl, že když ho chytnou, že ho ubijou a pak rozstřílejí a shodí do řeky a on popluje těmi místy, která byla pro něho nejkrásnější na světě, a zastaví se u Šímovic skály o velký černý balvan a tam do něho nalezou úhoři, kteří mu sežerou vnitřnosti, srdce a mozek a oplatí mu tak, že je tahal z té jejich nejkrásnější řeky na světě.

Na ostrov už nebylo daleko. Skupina habrů, pak chomáček slabých bříz s močálovitou barvou listí a potom už duby. Pes se zastavil. Spatřil srnce.

Ještě byla možnost vrátit se, Holan by to udělal. Ale tatínek vzal jeho hlavu do dlaní a zašeptal tu zabijačkou větu:

„Holane, běž!“

A Holan vyběhl. Nabral si směr a letěl téměř ve vzduchu mezi duby. Pak už uháněl přikrčen a poslední metry se ztratil tatínkovi z očí, plížil se ve vysoké trávě. Tatínek zapomněl na opatrnost i na to, že může srnce poplašit, a kráčel fascinován dál a dál. A pak spatřil psa, jak vyrazil, a uslyšel srnce, jak bekl. Holan už několik let takhle nelovil a srnce prostě minul. Skočil mu na hřbet a svezl se z něho po zadku dolů. Můj tatínek se opřel o dub, už neměl sílu někam jít a něco dělat. Viděl tiché divadlo, ale na les příliš hlučné. Sípala zvířata, sypala se stráň, praskaly staré větve, v korunách dubů volali ptáci. Srnec byl ještě mohutnější, než se zdál z ostrova. Skákal k řece, jakoby vymršťován pružným pérem. Snad dvacet metrů nad řekou Holan skočil podruhé a naposled. Srnec udělal překot jak zajíc po plném zásahu broky. Ale mrtev nebyl. Ještě se cosi odehrávalo, obě těla se válela v kotoučích ze stráně a zelená tráva pozdního jara se barvila krví. U řeky srnec zůstal ležet a Holan nad ním stál. Můj tatínek byl zpocený odshora dolů. Opustil dub a chtěl sestoupit k řece. Vtom spatřil dva chlapy, jak odhánějí psa. Dostal třasavku, vzpomněl si zase na ty německé samopalníky, kteří už asi nejsou před sněhobílou hájovnou. Ale ti dva chlapi byli rybáři, měli na zádech pruty, jako jiní mají pušky. Zahnali psa, vyndali dýky a začali s nějakou zvláštní samozřejmostí stahovat srnce, jako by jim patřil. Holan se vrátil a měl sklopené uši jak po výprasku a provinilé oči.

Přišli smutní na přívoz, Karel Prošek uviděl tátův prázdný batoh a přijal je téměř s radostí:

„Tak rohatec už tam nebyl? Uplách?“

Můj tatínek mu vyprávěl, co se stalo. Strejda Prošek nikdy nesnesl, když mu někdo vyfoukl z nalíčeného prutu rybu, natož srnce. A pak také viděl, že je už v přílišném běhu něco, u čeho zpočátku nechtěl být, ale nakonec do toho také spadl. Povídal:

„Dobře mě poslouchejte! Vy půjdete po pěšince a já pod vámi, jako když něco hledáme. Ale rychle! Psa tu necháme.“

Šli, takřka utíkali, a u té stráně mrtvých srnců začal Prošek volat: „Pane nadlesní, tady to bylo!“

A táta odpovídal jako špatný ochotník:

„Jo, tady by to snad mohlo být.“

Potom uslyšeli velký dupot a zahlédli oba rybáře, jak peláší podle řeky nahoru k Rozvědčíku a k proudům, kde obvykle žrávaly parmy a kde se dalo přebrodit a utíkat strachy dál až do země Tramtárie.

Prošek šel k srnci. Byl už vykuchaný, stažený, vystlaný smrkovými větvičkami jak v obchodě ZVĚŘINA, dělali to zřejmě odborníci. Opodál ležela hlava se zavřenýma očima a nádhernými velkými parůžky. Prošek se ještě podíval za rybáři a řekl:

„Tak vám pěkně děkujem, mládenci.“

Nacpali srnce do batohu, a vtom se v lese ozvaly první rány. Němci zahájili lov. Po pěšince už utíkali, střídavě nesli batoh. Na přívoze ho uložili na půdu a táta spal poslední noc na ostrově. Nespal, stále pozoroval mlčící hvězdy a jasný měsíc a podle ostrova tekla řeka a někde lovila vydra a bylo mu tak krásně, že tady byl a že se všechno povedlo, jak si přál.

Za tmy vyrazil od přívozu, chudák Prošek mu někde sehnal na cestu stovku cigár. Na tandemu měl mouku, máslo, koláče a v batohu srnce, hlavu s parůžky nechal Proškovi. Vyšlapal kopec a jel serpentinami dolů do městečka Křivoklátu. V městečku se to hemžilo Němci. Ztratil nervy a chtěl od kola utéci, jedna paní mu však povídala:

„Pane, máte všechno od krve.“

Tahle česká paní, kterou neznal jménem, ho vzala domů, s mužem mu srnce přebalili, uvařili mu kafe, aby se posilnil na cestu, a fleky na kabátě mu zatím vyprala. A potom už můj povedený tatínek frčel dál a byl už nějaký klidný, protože po tom, co prožil v křivoklátských lesích a teď, věděl, že má dnes a také zítra kliku a že se nic nestane. Jel jak z výletu, a když se rozednilo a minulo ho obrněné auto wehrmachtu bez povšimnutí, začal si broukat písničky z legií a taky tu neslušnou německou:

Der Elefant von Indien,

der kann Loch nicht findien.

Začínalo léto a bylo krásně, květy z třešní už opadaly a padaly květy z hrušek a jabloní a začaly se tvořit plody v tom třetím roce války.

Na Buštěhrad přijel odpoledne a srnec byl spravedlivě rozdělen. Jednu kýtu jsme dali pekaři Bláhovi, byl k nám za války moc hodný, jednu do statku Burgrovým, ti k nám byli ještě hodnější, a ostatní máma naložila do takové krásné kamenné štoudve a dělala mým bráškům Hugovi a Jirkovi omáčky a bifteky, což byla její veliká specialita. Kluci se cpali na příští léta, aby vydrželi Terezín, Osvětim, Mauthausen a pochody smrti v třicetistupňových mrazech a nošení kamenů do mauthausenských schodů v třicetistupňových vedrech a všechny ty krásné věcičky, které pro ně připravili Němci. Hugo se vrátil celkem dobrý. Jirka se vrátil z Mauthausenu a měl čtyřicet kilo a půl roku umíral od hladu a utrpení, než začal znovu žít. Nikdy mi o tom moc nevyprávěl, jenom jednou, a když jsme mluvili o tom srnci, řekl:

„Možná že ten srnec mi zachránil zrovna život. Možná že ty poslední kusy pořádného masa mi vystačily akorát do konce.“ Strejda Prošek tu hlavu srnce vypreparoval a pověsil si ji nad dveře své sněhobílé chalupy. Udělal to, ačkoliv to bylo proti jeho zásadám, a lesníkům tvrdil, že to krásné paroží dostal z Alp. A svým dětem a vnoučatům vyprávěl, že když se to vezme kolem a kolem, tak lov na toho srnce byl daleko nebezpečnější než lovy na dravou zvěř v Africe. A taky sliboval, že jim to jednou poví. Ale už se k tomu nedostal. A také parůžky ze srnce neodnesl na můj milej hrad Křivoklát, jak sliboval, někdo je ukrad, protože Holan už nežil. Strýček zemřel po válce krátce po něm a neměl už na nic čas. Když jsem mu přijel na pohřeb a na břehu vyhrávala kapela píseň o věrném převozníku a jeho dávali ve velké černé rakvi na jeho nejstarší loď, na které převezl na nezabudickou stranu desítky mrtvých kamarádů, měl jsem už ze všeho rozum a brečel jsem jak nikdy v životě. Ležel v té rakvi s krásnými knírky pod nosem, bledý jak sama tetička smrt. Vezli ho na druhou stranu a řeka pod námi plynula, jako plyne milióny let, a mě nemohli utišit. Byl jsem už tak starý, že jsem věděl, že nepohřbívám jenom strejdu Proška, ale celé své dětství a všechno, co s ním souviselo. V té rakvi byla i pravá anglická meruna, studené podmáslí, nakládané ryby a srnčí, pes Holan, pražské buřty a gramofonová deska TISÍC MIL.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .