Francis Scott Fitzgerald

Francis Scott Key Fitzgerald, většinou psaný F. Scott Fitzgerald (24. září 1896 St. Paul, Minnesota, USA – 21. prosince 1940, Hollywood, California) byl americký spisovatel a scenárista, často označovaný za autora tzv. jazzového věku.

Dnes je celosvětově považován za jednoho z nejlepších amerických spisovatelů 20. století. Byl také jedním z nejvýraznějších představitelů ztracené generace.

Jeho díla byla mnohokrát zfilmována. Fitzgeraldův život byl roku 1959 vykreslen v dramatu Beloved Infidel.

Pocházel z rodiny irských přistěhovalců, což se promítlo i do jeho tvorby. Studoval v New Jersey a Princetonu. Brzy po studiích se stal mluvčím mladé generace proti pokrytectví dospělých.

Oženil se s Zeldou Sayrovou (později trpěla schizofrenií), která byla minimálně výstřední a se kterou vedl velice zajímavý život. Protože jeho život stál výrazně více než vydělal, začal psát krátké příspěvky do Saturday Evening Post. V roce 1937 pro velké zadlužení nejen u přátel, ale i u nervového sanatoria, přijal Fitzgerald práci hollywoodského scenáristy.

Na prahu ráje

Románová prvotina klasika moderní americké literatury má řadu autobiografických prvků. Autor zde na postavě hlavního hrdiny zachycuje nejprve své zážitky na universitě před první světovou válkou, dobu radostného dozrávání a optimistického pohledu na svět, v němž jsou všechny možnosti mladým, schopným a energickým lidem otevřeny, a později po hrdinově propadnutí u zkoušek a nuceném odchodu z university svou deziluzi vystupňovanou první světovou válkou, evropskými bojišti a ztrátou rodinného jmění. Prvotina, jež přinesla autorovi nečekaný úspěch.

Francis Scott Fitzgerald

Na prahu ráje

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© František Vrba - heirs c/o DILIA, 2014

© JHuslík, 2014

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87808-76-4

Obsah

Na prahu ráje

Kniha první: ROMANTICKÝ EGOCENTRIK

1 Amory, syn Beatrice

2 Věže a chrliči

3 Egocentrik uvažuje

4 Narcis mimo službu

Mezihra

Kniha druhá: VÝCHOVA K OSOBITOSTI

1 Debutantka

2 Experimenty s rekonvalescencí

3 Mladá ironie

4 Opovržlivá oběť

5 Egocentrik nabývá osobnosti

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Sigourneymu Fayovi

... Tak tedy jsme na prahu ráje!

V moudrosti malá útěcha je.

RUPERT BROOKE

Zkušenost je jméno, kterým tolik

lidí označuje své omyly.

OSCAR WILDE

Kniha první
ROMANTICKÝ EGOCENTRIK

1
Amory, syn Beatrice

Amory Blaine zdědil po matce všechny povahové rysy, až na těch pár náhodných a nevyjádřitelných, pro které za něco stál. Jeho otec, člověk neschopný zapůsobit nějakým dojmem a zřetelně se projevit, člověk se zálibou v Byronovi a se zvykem klímat nad Britskou encyklopedií, zbohatl ve třicítce po smrti svých dvou starších bratří, úspěšných chicagských makléřů, a v prvním návalu pocitu, že mu patří svět, zajel do Bar Harbor a seznámil se tam s Beatricí O‘Harovou. Následkem toho odkázal Stephen Blaine potomstvu svou výšku necelých sto osmdesáti centimetrů a svůj sklon kolísat v rozhodných okamžicích, kteréžto dvě abstrahované vlastnosti se projevily u jeho syna Amoryho. Mnoho let se třepetal v pozadí života své rodiny, neprůbojná postava s obličejem napůl smazaným matnými hedvábnými vlasy, ustavičně zaměstnaná „pečováním“ o manželku, ustavičně sužovaná pomyšlením, že jí nerozumí a rozumět nemůže.

Zato Beatrice Blainová! To byla, pane, žena! Její rané podobenky, pořízené na panství jejího otce v Lake Genevě ve státě Wisconsin nebo v Římě v klášteře Nejsvětějšího srdce — tak extravagantní výchovy se v jejím mládí dostávalo pouze dcerám mimořádných boháčů — tyto rané snímky ukazovaly vybranou jemnost jejích tahů i svrchované umění a prostotu jejích oděvů. Její vychování bylo vskutku skvělé — prožila mládí v ovzduší renesanční velkoleposti, vyznala se v nejnovějších klepech z nejstarších římských rodin; jakožto pohádkově bohatou Američanku ji znal jménem kardinál Vitori, královna Margherita i jiné, subtilnější celebrity, takové, že člověk musel mít určitou kulturu, aby o nich vůbec věděl alespoň z doslechu. V Anglii se naučila dávat whisce se sodou přednost před vínem a její všední konverzace se rozšířila co do rejstříku i svobodomyslnosti během jedné zimy strávené ve Vídni. Celkem vzato vstřebala Beatrice O’Harová onen druh výchovy, jaká už nikdy nebude uskutečnitelná; tu pěstěnost, měřenou počtem věcí a lidí, jimiž člověk může opovrhovat a půvabně se jimi ohánět; tu kultivovanost prosycenou všemi uměnami a tradicemi, ale prostou všech idejí, na sklonku oněch dní, kdy velký zahradník uštipoval podřadné růže, aby vyrostlo jediné dokonalé poupě.

V méně důležitých chvílích svého života se vracela do Ameriky, setkala se tam se Stephenem Blainem a provdala se za něj — téměř výhradně jenom proto, že byla poněkud omrzelá a poněkud trudnomyslná. Odbyla si únavné období, kdy donosila své jediné dítě, a přivedla je na svět jednoho jarního dne roku devadesát šest.

Když bylo Amorymu pět let, byl jí už roztomilým společníkem. Byl to chlapeček s kaštanovými vlasy, s velkýma hezkýma očima, do kterých měl časem dorůst, s vnímavou obrazotvorností a se zálibou ve vybraném oblékání. Mezi svým čtvrtým a desátým rokem udělal s matkou celé Státy v soukromém voze jejího otce, od Coronada, kde se matka tak znudila, že se v jednom elegantním hotelu nervově zhroutila, až dolů do Mexico City, kde chytila mírné, skoro epidemické souchotě. Tahle choroba se jí zalíbila a později jí využívala jako nedílné součásti atmosféry, kterou kolem sebe vytvářela — obzvlášť po několika ohromujících sklínkách na posilněnou.

A tak zatímco víceméně šťastní bohatí chlapečci trucovali proti guvernantkám na pláži v Newportu, dostávali naplácáno, byli vzděláváni preceptory nebo jim bylo předčítáno z „Kurážného klučiny“ či z „Frantíka na Mississippi“, Amory kousal svolné poslíčky v hotelu Waldorf, vyrůstal z přirozeného odporu ke komorní a symfonické hudbě a osvojoval si vysoce specializovanou výchovu od své matky.

„Amory.“

„Ano, Beatrice.“(Divné oslovení matky; sama ho v tom podporovala.)

„Drahoušku, ať tě ještě ani nenapadne vstávat! Vždycky jsem měla podezření, že časné vstávání v raném věku škodí nervům. Klotylda ti dá přinést snídani nahoru.“

„Tak dobře.“

„Připadám si dnes hrozně stará, Amory,“ vzdychávala výtečně modulovaným hlasem, s výrazem jako vzácná tklivá kamej, s rukama tak výmluvnýma jako ruce Sáry Bernhardtové. „Mám nervy na krajíčku na krajíčku. Musíme z tohohle děsivého místa zítra odjet a vypravit se někam za sluncem.“

Amoryho pronikavé zelené oči vzhlédly k matce skrz rozcuchanou kštici. Ani ve svém útlém věku o ní neměl žádné iluze.

„Amory.“

„No ano“

„Běž a vykoupej se v rozžhavené vodě — tak horké, jak jenom sneseš, aby si ti odpočinuly nervy. Můžeš si ve vaně číst, jestli chceš.“

Krmila ho úryvky z Fêtes galantes dřív, než mu bylo deset; v jedenácti dokázal hladce, i když spíše z doslechu konverzovat o Brahmsovi, Mozartovi a Beethovenovi. Jednou odpoledne, když byl ponechán sám v hotelu v Hot Springs, ochutnal matčin posilující meruňkový likér, a poněvadž mu zachutnal, přivodil si pořádnou špičku. Nějakou chvíli to byla legrace, ale pak v té povznesené náladě zkusil cigaretu a podlehl vulgární plebejské reakci. Třebaže ta příhoda Beatrici zděsila, také ji tajně pobavila a stala se součástí toho, co by pozdější generace označila za její „styl“.

„Ten můj syn,“ slyšel ji jednou vykládat plnému pokoji žen, překypujících zbožnou bázní a obdivem, „je úplně zkažený a ohromně roztomilý — ale je tak delikátní — my jsme všichni tak delikátní; tady víte.“  Její ruka se zářivě rýsovala na jejích nádherných ňadrech; pak poklesla hlasem do šepotu a pověděla jim o tom meruňkovém likéru. Pokochaly se tím, neboť byla dobrá vypravěčka, ale toho večera se v zámcích bufetů otočil mnohý klíč na obranu před možným pokleskem malého Bobbyho anebo Barborky...

Tohle putování jejich domácnosti se neměnně odehrávalo v plném lesku; dvě služky, soukromý vůz nebo pan Blaine, byl-li po ruce, a velmi často i lékař. Když mel Amory černý kašel, mračili se na sebe čtyři znechucení specialisté shrbení kolem jeho lože; když dostal spálu, počet pečovatelů, včetně lékařů i ošetřovatelek, dostoupil čtrnácti. Jelikož však je krev hustší než voda, přece jen se z toho vybral. Blainovi nebyli svázáni s žádným městem. Byli prostě Blainovi z Lake Genevy; měli dostatek příbuzných, kteří jim sloužili místo přátel, a záviděníhodné postavení od kalifornské Pasadeny po Cape Cod na východním pobřeží. Jenomže Beatrice jevila čím dál větší sklon k zálibě pouze v nových známostech, neboť existovaly jisté náměty, jako třeba historie jejího tělesného stavu a jeho četných proměn či vzpomínky na její léta v zahraničí, které si nezbytně potřebovala v pravidelných lhůtách zopakovat. Musela se z nich vymluvit jako z freudovských snů, jinak by byly vtrhly dovnitř a zaútočily jí na nervy. Beatrice však byla kritická k Američankám, zejména k onomu přelétavému druhu bývalých Zápaďanek.

„Mluví s přízvukem, drahoušku,“ řekla Amorymu, „ne s jižanským nebo s bostonským přízvukem, ne s přízvukem svázaným s nějakým místem, prostě s přízvukem —“ zasnila se. „Pochytily starý, od molů prožraný londýnský přízvuk, který dohrál svou roli, a přece někomu musí posloužit. Mluví, jako by mluvil anglický lokaj po několika letech u velké opery v Chicagu.“ Začala se vyjadřovat skoro nesouvisle — „Nejspíš asi — každá Zápaďanka jednou v životě — má pocit, že její manžel prosperuje natolik, aby si mohla dovolit — přízvuk — a snaží se tím udělat dojem na mne, drahoušku —.“

Třebaže pokládala své tělo za nádobu křehkosti, považovala svou duši za stejně chorou, a proto důležitou pro svůj život. Kdysi bývala katoličkou, ale když objevila, že kněží jí věnují neskonale víc pozornosti, jestliže ustavičně ztrácí a znovu nalézá víru v Matku Církev, držela se okouzlující rozkolísanosti, často si stýskala na měšťáctví amerického katolického duchovenstva a byla si jista, že kdyby žila ve stínu velkých evropských katedrál, její svět by byl dosud plamínkem na mohutném oltáři Říma. Přesto však byli kněží vedle doktorů jejím oblíbeným povyražením.

„Ach biskupe Wistone,“ prohlásila třeba, „opravdu nechci mluvit o sobě. Dovedu si představit ty davy hysterek, co se třepotají u vašich dveří a dožadují se vašich sympatií —“ a potom po mezihře vyplněné duchovním — „ale moje rozpoložení — je tak neobyčejně jiné.“

Jenom biskupům a výše postaveným hodnostářům se svěřovala se svým duchovním románem. Když se poprvé vrátila do vlasti, vyskytl se v Asheville jistý mladý swinburnovský pohan, k jehož vášnivým polibkům a nesentimentální konverzaci pojala rozhodnou náklonnost — diskutovali o věci pro i proti s intelektuálně romantickým zápalem, zcela prostým vší rozměklosti. Nakonec se rozhodla provdat se kvůli společenskému dekoru a mladý pohan z Ashville prošel spirituální krizí, vstoupil do katolické církve a teď z něho byl — monsignore Darcy.

„Opravdu, paní Blainová, je to pořád roztomilý společník — kardinálova pravá ruka.“

„Amory za ním jednou přijde, to vím,“ vydechla ta krásná dáma, „a monsignore Darcy ho pochopí, jako pochopil mne.“

Amory dosáhl třinácti let, byl vytáhlý a štíhlý a čím dál víc viděl do své keltské matky. Příležitostně byl vzděláván soukromými preceptory — s tou představou, že se má „udržet na výši“ a všude „navázat na studium tam, kde přestal,“ ale poněvadž žádný preceptor nikdy nezjistil, kde vlastně přestal, jeho mysl se dosud udržela ve velmi dobré kondici. Co by z něho bylo udělalo dalších pár let takového života, zůstává problematické. Čtyři hodiny poté, co vypluli s Beatricí do Itálie, mu totiž praskl apendix, pravděpodobně z přejídání v posteli, a po sérii horečnatých telegramů do Evropy i do Ameriky obrovská loď k úžasu pasažérů pomalu obrátila a vrátila se do New Yorku, aby Amoryho vyložila na molu. Přiznáte snad, že i když to nebyl život, bylo to velkolepé.

Po operaci postihlo Beatrici nervové zhroucení, které se podezřele podobalo deliriu tremens, a Amory byl ponechán v Minneapoli s tím určením, že příští dva roky stráví s tetou a strýcem. Tam ho poprvé ovane drsné, vulgární povětří západní civilizace — vysvlečeného do spodního prádla, abychom tak řekli.

Polibek pro Amoryho

Ohrnul ret, když to četl.

Pořádám ve čtvrtek dne 17. prosince v pět hodin večírek

s projížďkou na saních (stálo na pozvánce) a byla bych velice ráda, kdybyste mohl přijít.

S pozdravem Vaše

R. S. V. P.                                  Myra St Clairová

Byl v Minneapoli dva měsíce a usiloval celou tu dobu hlavně o to, aby zatajil před „ostatními kluky ve škole“, jak neobyčejně se nad nimi cítí povznesen, jenomže tohle jeho přesvědčení bylo založeno na sypkém písku. Vytahoval se jednou při franštině (chodil na franštinu pro pokročilé) k naprostému zmatku pana Reardona, jehož přízvuk Amory opovržlivě zatracoval, a k velkému gaudiu celé třídy. Pan Reardon, který strávil několik týdnů v Paříži před deseti lety, se za to mstil na slovesech, kdykoliv otevřel učebnici. Jindy se však Amory vytahoval při dějepisu s naprosto zdrcujícím výsledkem, poněvadž zde byli chlapci stejného věku s ním a celý příští týden na sebe pokřikovali v narážkách:

„Ovšem podle mého, jak jistě víte, americká revoluce byla predominantně záležitostí středních vrstev,“ nebo „Washington pocházel z velmi dobré krve — ovšem, docela dobré, podle mého.“

Amory se důmyslně snažil zachránit se tím, že odpovídal naschvál špatně. Přede dvěma roky začal číst jedny dějiny Spojených států, které se sice dostaly jenom ke koloniálním válkám, jeho matka je však prohlásila za dokonale okouzlující.

Jeho hlavní nevýhodou byly atletické disciplíny, ale jakmile objevil, že jsou ve škole zkušebním kamenem moci a popularity, začal zuřivě a vytrvale usilovat, aby vynikl v zimních sportech, a třebaže ho kotníky přes všechno úsilí bolely a podvrtávaly se mu, bruslil hrdinně každé odpoledne kolem kluziště Lorelei a uvažoval, jak brzy dokáže udržet hokejku, aby se mu nevysvětlitelně nezaplétala do bruslí.

Pozvánka na sáňkovací večírek slečny Myry St Clairové strávila dopoledne v kapse jeho kabátu, kde prožívala intenzívní tělesné dobrodružství se zaprášeným kouskem skořápky z burského oříšku. Odpoledne ji s povzdechem vytáhl na světlo boží a po delším rozmýšlení a po předběžném konceptu na zadní desce Collarovy a Danielovy Latiny pro první ročník zkomponoval odpověď:

Drahá slečno St Clairová,

Vaše vskutku milé pozvání na večírek příští čtvrtek večer jsem vskutku s potěšením dnes ráno dostal. Budu opravdu potěšen a okozlen (tak to napsal), když Vám příští čtvrtek večer složím svou poklonu.

Oddaně

Amory Blaine

Ve čtvrtek proto kráčel zamyšleně po kluzkých chodnících, oškrabaných lopatami od sněhu, a přišel na dohled k Myřinu domu o půl šesté, kteréžto opoždění by podle jeho představ považovala za nejvhodnější matka. Čekal na prahu s nonšalantně přivřenýma očima a do puntíku si plánoval svoje entré. Přejde přes pokoj, ne příliš kvapně, přistoupí k paní St Clairové a řekne s přesně korektní modulací:

„Drahá paní St Clairová, strašlivé mě mrzí, že jdu pozdě, ale moje komorná“ — vtom se zarazil a uvědomil si, že by citoval — „ale můj strýc mě s sebou vzal na jednu nutnou návštěvu — Ano, poznal jsem vaši okouzlující dcerušku v tanečních.“

Potom s onou lehkou, napůl cizineckou úklonou podá ruku všem těm naškrobeným ženuškám a pokyne mládencům, kteří budou postávat kolem, strnulí v paralyzovaných skupinkách, aby se navzájem chránili. Dveře mu otevřel sluha (jeden ze tří v Minneapoli). Amory vstoupil a odložil čepici a kabát. Mírně ho překvapilo, že z vedlejšího pokoje neslyší pronikavě vřískavou konverzaci a rozhodl se, že jde jistě o velice obřadný večírek. Schvaloval to — stejně jako schvaloval sluhu.

„Ke slečně Myře,“ oznámil.

Sluha se k jeho překvapení ohavně uculil.

„Jo, ta je tady,“ prohlásil. Neuvědomoval si, že nedostatek londýnského přízvuku podkopává jeho vážnost. Amory si ho chladně změřil.

„Ale,“ pokračoval sluha zbytečně zesíleným hlasem, „je tady taky jediná. Vostatní společnost vodjela.“  Amory v náhlé hrůze zalapal po dechu.

„Cože?“

„Čeká na nějakýho Amoryho Blaina. To jste vy, ne? Paní říkala, že jestli se vobjevíte do půl šestý, máte vy dva za nima přiject pakardem.“

Amoryho zoufalství vykrystalizovalo s příchodem samotné Myry, zabalené až po uši do bruslařského kabátku, s obličejem zjevně mrzutým a s hlasem, který se musel přemáhat, aby zněl příjemně.

„Ahoj, Amory.“

„Ahoj, Myro.“  Popsal jí, v jakém stavu je jeho vitalita.

„No — aspoň že ses sem dostal“

„Počkej, něco ti řeknu. Ty nejspíš nevíš o tom automobilovém neštěstí,“ začal prášit.

Myra otevřela oči dokořán.

„Koho to potkalo?“

„No,“ pokračoval zoufale, „strejdu a tetu a mě.“

„Zabil se někdo?“

Amory se odmlčel a pak přikývl.

„Tvůj strýček?“ ozvalo se poplašeně.

„Ale ne — jenom jeden kůň — takovej šedivej.“

V tom okamžiku si sluha odfrkl.

„Rozflákal nejspíš mašinu,“ podotkl. Amory by ho byl bez rozpaků dal natáhnout na skřipec.

„Tak pojedeme,“ řekla Myra chladně. „Abys rozuměl, Amory, sáně byly objednané na pět a všichni tu byli včas, takže jsme nemohli čekat.“

„Já za to přece nemůžu, ne?“

„Tak mamá řekla, abych na tebe počkala do půl šesté. Doženeme sáně, než dojedou do klubu Minnehaha, Amory.“

Amoryho opustila roztříštěná jistota. Představil si šťastnou společnost ujíždějící s cinkáním rolniček po zasněžených ulicích, objevení limuzíny, tu hroznou veřejnou ostudu, až z ní s Myrou vystoupí před šedesáti vyčítavýma očima, svou omluvu — tentokrát opravdovou. Hlasitě si povzdechl.

„Cože?“ zeptala se Myra.

„I nic. Jenom jsem zíval. Určitě je doženeme dřív, než tam dojedou?“  Rozdmýchával v sobe jiskřičku naděje, že snad vklouznou do klubu Minnehaha a setkají se s ostatními tam, že bude objeven v blazeované odloučenosti před hořícím krbem a získá tak znovu naplno svou ztracenou povznesenost.

„No na beton, to se ví, že je doženeme — ale honem!“

Začal si uvědomovat svůj žaludek. Když nastupovali do auta, narychlo přetřel lakem diplomacie svůj nahrubo stlučený plán. Založil ho na některých zištných komplimentech, kterých se mu dostalo v tanečních a které vyjadřovaly, že je „ohromný fešák a vypadá děsně anglicky.“

„Myro,“ ztišil hlas a pečlivě volil slova, „tisíckrát tě prosím za prominutí. Můžeš mi to vůbec odpustit?“  Vážně se na něj zahleděla, na jeho upřené zelené oči, na jeho ústa, které pro její třináctiletý krejzlíkovatý vkus představovaly kvintesenci romantiky. Ano, Myra mu mohla odpustit velice snadno.

„Ale ano — jistě.“

Podíval se na ni znovu a pak sklopil oči. Měl dlouhé řasy.

„Jsem strašný,“ řekl smutně. „Jsem jiný než ostatní! Nevím, proč dělám takové faux pas. Nejspíš proto, že mi je všechno jedno.“  A potom ledabyle: „Moc kouřím. Mám srdce zničené tabákem.“

Myra si představila celonoční tabákovou orgii, jak se bledý Amory potácí s plícemi prožraným nikotinem. Zalapala trochu po dechu.

„Prosím tě, nekuř, Amory. Vždyť z toho zakrníš!“ „Mně je to jedno,“ trval ponuře na svém. „Musím. Je to u mě návyk. Dělám spoustu věcí, že kdyby o nich naše famílie věděla —“ zarazil se a dal její obrazotvornosti příležitost představit si temné hrůzy…„minulý týden jsem byl na striptýzu.“

Myra byla naprosto ohromena. Obrátil se na ni znovu svýma zelenýma očima.

„Jsi jediná holka ve městě, o kterou opravdu stojím,“ zvolal v návalu sentimentu. „Jsi taková sympaťačka.“

Myra si nebyla jista, co to vlastně je, ale znělo to stylově, třebaže jaksi nepřístojně.

Venku, padl hustý soumrak, a když limuzína náhle zahnula, byla Myra vržena k Amorymu; jejich ruce se dotkly.

„Neměl bys kouřit, Amory,“ špitla. „Copak to nevíš?“

Zavrtěl hlavou.

„Nikomu na tom nezáleží.“

Myra zaváhala.

„Mně na tom záleží!“

V Amorym se něco pohnulo.

„Tobě tak, to jistě! Jsi zakoukaná do Žabáka Parkera. To přece ví kdekdo.“

„Nejsem, to ne,“ ozvalo se velice zdráhavé.

Pauza, ve které se Amorymu zatetelilo srdce. Na Myře bylo cosi fascinujícího, když byla takhle útulně izolována od soumračného chladu venku. Myra, uzlíček šatstva se žlutými kučerami deroucími se zpod bruslařské čapky.

„Já se totiž taky do někoho zakoukal —“ Odmlčel se, protože z dálky zaslechl mladý smích, a když vyhlédl zamrzlým oknem na ulici osvětlenou lampami, rozeznal temné obrysy společnosti na saních. Musel jednat rychle. Prudce, křečovitě vztáhl ruku a popadl ruku Myřinu — přesně řečeno její palec. „Řekni mu, ať jede rovnou do Minnehahy,“  zašeptal. „Chci s tebou mluvit — musím s tebou mluvit.“

Myra rozeznala sáně vpředu, na okamžik se jí zjevila její matka a potom — běda konvenci! — pohlédla do očí vedle sebe.

„Zahněte tady do té postranní ulice, Richarde, a jeďte rovnou do klubu Minnehaha!“ křikla do mluvicí roury. Amory se s úlevným povzdechem zabořil zpátky do polštářování.

„Moh bych ji líbnout,“ pomyslel si. „To bych se vsadil. To bych se vsadil!“

Obloha nad hlavou byla napůl křišťálová, napůl zamžená a okolní večer mrazil a tepal vysokým napětím. Od budovy společenského klubu se táhly do dálky silnice, temné záhyby na bílé pokrývce, a jejich okraje lemovaly ohromné kupy sněhu jako stopy obrovitých krtků. Zdrželi se s Myrou chvíli na schodech a pozorovali bílý sváteční měsíc.

„Bledá luna jako tahle — ukázal Amory neurčitým gestem — „dodává lidem něco mysteriózního. Ty vypadáš jako mladá čarodějnice bez čepice a trochu rozcuchaná — “ její ruce zajely k vlasům — „Ne, nech je tak, sluší ti to.“

Vznesli se po schodech a Myra ho zavedla do útulného zákoutí, jaké si vysnil, s přívětivým ohněm praskajícím před velkou pohovkou, do které se člověk jen zaboří. O pár let později se podobná dekorace měla stát pro Amoryho velkým jevištěm, kolébkou mnoha citových krizí. Teď chvíli mluvili o projížďkách na sáních.

„Vždycky je u toho hromada stydlínů,“ komentoval Amory, „co se krčí na saních vzadu, špitají si a strkají do sebe, aby jeden shodil druhého. A potom nějaká potřeštěná pidlovoká holka — “ předvedl její odstrašující imitaci — „která je věčně hubatá na gardedámu.“

„Ty jsi tak zvláštní,“ zavrtěla hlavou Myra.

„Jak to myslíš?“ Amory okamžitě zpozorněl, konečně ve svém živlu.

„No — že pořád vykládáš takové šílenosti. Nešel by sis s Marylyn a se mnou zejtra zalyžovat?“

„Ve dne holky nesnáším,“ odpověděl stroze, ale když se mu to pak zazdálo trochu příliš příkré, dodal: „Ale o tebe stojím.“  Odkašlal si. „Ty jsi u mě na prvním i druhém i na třetím místě.“

Myřiny oči se zasnily. To by bylo něco, svěřit se s tímhle Marylyn! Sedět tady na pohovce s tímhle báječným fešákem — při ohýnku v krbu — s pocitem, že jsou sami v té velikánské budově — Myra kapitulovala. Atmosféra byla až příliš příhodná.

„Ty jsi u mě na prvních pětadvaceti místech,“ přiznala se rozechvělým hlasem, „a Žabák Parker až na šestadvacátém.“

Žabák spadl za jedinou hodinu o pětadvacet příček žebříčku. A dokonce to ani nezpozoroval.

Ale Amory, který byl po ruce, se rychle naklonil a políbil Myru na tvář. Nikdy ještě děvče nelíbal a olízl si zvědavě rty, jako by vychutnával nějaké nové ovoce. Pak se jejich rty dotkly jako mladé polní kvítí ve větru.

„Jsme strašní,“ zaradovala se tiše Myra. Vklouzla rukou do jeho dlaně a sklonila mu hlavu na rameno.

V Amorym se najednou všechno vzbouřilo, zmocnil se ho odpor a hnus k celé té příhodě. Šíleně zatoužil zmizet odsud, víckrát už Myru nevidět, nikdy už se s nikým nelíbat; uvědomil si svou i její tvář, jejich ruce, lnoucí k sobě, a nejraději by se byl vyplížil z vlastního těla a ukryl se někde v bezpečí, z dohledu, v nějakém cípu vlastní mysli.

„Dej mi ještě pusu.“  Její hlas zazněl z veliké prázdnoty.

„Já nechci,“ uslyšel sám sebe. Nastala další odmlka. „Já nechci!“ opakoval zuřivě.

Myra vyskočila s tvářemi zrůžovělými pohmožděnou marnivostí a velká mašle vzadu ve vlasech se jí třásla v souladu s jejími slovy.

„Já tě nenávidím!“ vykřikla. „Nikdy už se neopovažuj promluvit na mě!“

„Cože?“ vykoktal Amory.

„Řeknu mamá, žes mě líbal! A řeknu! Řeknu! Řeknu jí to a ona mě nenechá hrát si s tebou!“

Amory vstal a bezmocně na ni vytřeštil oči jako na nějakého nového živočicha, o jehož existenci na zemi neměl do té chvíle potuchy.

Náhle se otevřely dveře a na prahu se objevila Myřina matka zápolící s lorňonem.

„Vida,“ začala, když si je lorňonem vlídně prohlédla, „vrátný dole mi řekl, že jste tady, děti — nazdar, Amory.“

Amory pozoroval Myru a čekal na výbuch — ale k žádnému nedošlo. Nakrabacené rty se vyrovnaly, ruměnec vymizel a Myřin hlas, kterým matce odpověděla, připomínal klid letního jezera.

„Vyjeli jsme tak pozdě, mamá, takže jsem myslela, že bychom mohli…“

Zdola uslyšel ječivý smích a ucítil mdlou vůni horké čokolády a koláčků, když mlčky následoval matku s dcerou po schodech. Tóny gramofonu se mísily s hlasy mnoha dívek pobzukujících si melodii a stoupal z nich jakýsi jemný žár, který ho obestřel:

„Casey-Jones — si sedl na mašinu,

Casey-Jones — ten příkaz k jízdě vzal.

Casey-Jones — si sedl na mašinu,

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Na prahu ráje.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.